Справа № 650/961/15-ц
провадження № 2/650/13/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого судді Сікора О.О.,

за участю секретаря Ялаєвої Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Велика Олександрівка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУА-БІЛ» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Редакція районної газети «Жайвір» Великоолександрівської районної ради» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому, після уточнень, просить стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «ЛУА-БІЛ» 30000 грн., як відшкодування зумисної моральної шкоди, зобовязати відповідачів спростувати недостовірну інформацію не пізніше наступного дня від набрання рішенням законної сили, а саме: визнати відомості у статті недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача. Дана публікація має бути спростована шляхом у такий точно спосіб, яким була поширена та публікації офіційного вибачення відповідачів перед позивачем за вчинення ним неправомірних дій.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що між ТОВ «ЛУА-БІЛ» та Великоолександрівською селищною радою 01.12.2014 року укладений договір купівлі-продажу автопавільйону № 16-14 який був виконаний в повному обсязі. Умовами зазначеного договору виконання будь-яких робіт передбачено не було, акти виконаних робіт не підписувались.

Натомість, в місцевій газеті "Жайвір" у випуску від 11 липня 2015 року за підписами відповідачів у статті поширилися відомості про позивача, які не відповідають дійсності, ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію. Позивач стверджує, що у вказаній статті відповідачі доводять до загалу читача те, що організація повинна була виконати роботи по «установці автобусної зупинки в с.Твердомедове». Таке твердження не відповідає дійсності, так як автобусна зупинка - це спеціально відведене місце для посадки/висадки пасажирів автобусів. Може бути позначена спеціальним знаком «автобусна зупинка» або фарбою на дорожньому полотні. Користування зупинками транспортних засобів (в тому числі автобусними зупинками) регулюється Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Також, в статті вказується, що організація повинна була виконати благоустрій біля автопавільйону, та «закласти» якусь дірку. Вся ця інформація не відповідає дійсності.

Враховуючи, що негативна інформація щодо позивача, висловлена відповідачами, має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу), то така інформація не є оціночним судженням, а отже, підлягає спростуванню. Така необґрунтована характеристика пригнічує честь та гідність позивача. Пригнічення немайнових прав, відносно яких Конституцією України передбачено обовязок ставитись з повагою, обґрунтовується тим, що жодній нормальній цивілізованій людині неприємно чути (дізнаватись) про себе безпідставні звинувачення у вчиненні злочинних діянь та інших ганебних вчинків, з точки зору моралі.

У звязку з неправомірним поширенням відповідачами широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно позивача, останній знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу. В результаті чого, у нього різко знизилась працездатність, що, в свою чергу, негативно впливає на виконання його трудових (посадових) обов'язків та на повагу робочого колективу до нього, а саме головне, ганьбить ділову репутацію перед замовниками, що може призвести до збитків.

Моральну шкоду у сумі 15000 грн. позивач обґрунтовує фактом неправдивої публікації, яка принизила честь, гідність фізичної особи, а також ділову репутацію фізичної і юридичної особи, а у сумі інших 15000 грн. обґрунтовує неналежною поведінкою відповідачів, що мала місце після відкриття провадження у справі. Відповідачі при зустрічі із знайомими надають останнім неправдиву інформацію, повязану з виконанням робіт, які позивач не повинен був виконувати, погрожують вирішенням справи у суді, висловлюють, що вони «порвуть» директора у суді. І ці висловлювання виражають у смішній формі.

Представник позивача директор ТОВ «ЛУА-БІЛ» ОСОБА_4 в судовому засіданні просив позов задовольнити та пояснив, що позов предявлено від імені юридичної особи, якій незаконними діями відповідачів завдано моральної шкоди, що полягає також у проведенні чисельних перевірок діяльності товариства з боку органів прокуратури.

Представник позивача ТОВ «ЛУА-БІЛ» - ОСОБА_5 в судовому засіданні просив позов задовольнити, вказавши на те, що інформація розповсюджена відповідачами є недостовірною інформацією, яка завдала істотної шкоди позивачу.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, у попередніх судових засіданнях позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що інформацію про позивача у статті опубліковано виходячи з того, що останнім продано автопавільйон згідно договору, який був неналежної якості. Обовязок позивача щодо облаштування павільйону випливає із характеру правовідносин, що склались між сторонами договору.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що позивач неналежним чином виконав свої обовязки щодо облаштування автопавільйону. Наголосила на тому, що метою публікації статті у газеті «Жайвір» було доведення інформації щодо неналежного облаштування автопавільйону до громадськості, а при вирішенні питання щодо особи, яка мала за це відповідати відповідач керувався власною позицією.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просила суд у його задоволенні відмовити за необґрунтованістю. Заперечила факт завдання моральної шкоди позивачу, а про особу, яка має відповідати за належну якість автопавільйону зробила висновок після сесії селищної ради та укладення договору купівлі-продажу від 01.12.2014 року.

Відповідач - ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав, просив суд у його задоволенні відмовити. Пояснив, що у газеті опубліковано інформацію, яка відповідає дійсності.

Представник відповідача КП «Редакція районної газети «Жайвір» Великоолександрівської районної ради» - ОСОБА_8 у судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. У попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнала.

Вислухавши пояснення представників позивача, відповідачів та їх представників, дослідивши, оцінивши та проаналізувавши матеріали і докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

За правилами ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 94 ЦК України та ст. 277 ЦК України, яка застосовується за аналогією закону, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Судом встановлено, що у номері місцевої газети «Жайвір» від 11.07.2015 року опубліковано статтю у рубриці «Голос громади» за підписами відповідачів із визначенням їх суспільного статусу: ОСОБА_1, депутат селищної ради, ОСОБА_2, секретар районної організації СПУ, ОСОБА_3, голова ГО «Громадський контроль».

Зазначена стаття, зокрема, містить наступний текст: «Нічого особистого не маємо проти ОСОБА_4 як людини, але висуваємо претензії до якості виконаних працівниками його організації робіт, за які вже отримала організація кошти. Про це говорить за себе робота по установці автобусної зупинки в с. Твердомедове. На сесії селищної ради було заявлено, що ця зупинка буде встановлена при вїзді в село. Але чомусь зупинка стоїть майже посеред села, закриваючи вікна хатині, перед якою її поставили за чиїмось рішенням. Ніякого благоустрою біля зупинки не зроблено. Лежать насипи землі, середня стінка зіяє великою діркою, яку обіцяли закласти, але не сказали, коли ці недоліки будуть усунуті. Хочемо запитати про це пана ОСОБА_4 і селищного голову ОСОБА_9 Адже один здає роботу, а інший приймає. Маємо одне запитання: хто підписав акт прийому виконаних робіт з такими недоробками?».

Наступними абзацами у статті зазначено наступне: «Шановні автори подяки в районці! Ви від імені всіх мешканців с. Твердомедове дякуєте ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 за таку автобусну зупинку, яку ми бачили 4.07.2015 р., та, думаємо, дякувати потрібно тоді, коли всі роботи будуть зроблені до кінця і якісно, щоб дітям було затишно та й до зупинки можна було дійти.

Також хочемо ще раз нагадати селищному голові про проведення звіту перед громадою ради, так і депутатам, адже у односельців багато претензій до їх роботи, почути про виконання взятих перед виборцями обіцянок, які здебільшого залишаються лише на папері.»

Конституція України (ст. 34) гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно з ч.1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Абзацами 5, 6 пункту 15 розяснень постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04.11.1950 року , яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини» від 11.09.1997 року кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Так, зі спірної статті, суд вбачає, що до відома громадськості було доведено певну інформацію щодо питання, яке має суспільне значення. Такі відомості були висловлені не громадянами, а суспільними діячами, серед яких є і депутат місцевої ради на якого відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» покладено обовязок виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громад, виборців свого виборчого округу.

З тексту статті вбачається, що у ній йдеться про організацію, на яку, за думкою відповідачів, було покладено обовязок провести певну роботу по установці автобусної зупинки в с.Твердомедове, щодо чого автори задають питання ОСОБА_4 та селищному голові ОСОБА_9 При цьому жодних фактичних даних про ТОВ «ЛУА-БІЛ» у статті не наведено, як не зазначено і в якості кого згадують у статті «пана ОСОБА_4П.». У статті не зазначено, які конкретно роботи повинні були бути виконані і працівниками якої саме організації. Не вжито у статті і терміну «автопавільйон», який відповідачі розуміють говорячи про автобусну зупинку. Більш того, за своїм характером стаття спрямована на критику дій голови селищної ради та її депутатів у якій висуваються претензії щодо виконання ними взятих перед виборцями обіцянок.

Тобто у статті не зазначено будь-яких фактичних тверджень, які б могли читачам дати підстави сформувати негативну думку про підприємницьку діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУА-БІЛ». Наведені у статті висловлювання є лише оціночними судженнями авторів статті, правдивість яких, відповідно до положень статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, доведенню не підлягає, інакше це може призвести до обмеження дотримання кожним своїх поглядів, що лежить в основі права будь-якої людини, та що власне й захищається зазначеною статтею 10 Конвенції.

При цьому, суд зауважує, що саме такі принципи стали підставою для вилучення ч.3 ст. 277 ЦК України, на положення якої посилається позивач, оскільки законодавство України не містить визначення негативної інформації і не окреслює фактичних ознак, які вказують на негативність інформації. Сама по собі інформація є нейтральною, а її «негативність» чи «позитивність» наслідок людського сприйняття.

У спірній статті відповідачі висловили власний погляд тобто особисту позицію і оцінку події та ситуації, що конче важливо для демократичного суспільства. На думку суду було б неприйнятним, якби суспільним та політичним діячам забороняли їх висловлювати.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що стаття 10 Конвенції захищає не тільки «інформацію або ідеї, які сприймаються позитивно або вважаються необразливими чи незначущими, а й ті, що ображають, шокують чи непокоять, що є вимогою плюралізму, терпимості і широти поглядів, та без яких не може існувати демократичне суспільство», тим більш, що вищезазначені оціночні судження, що наведені автором статі не переходять межі дозволеного. Тому аналізуючи текст спірних відомостей, суд приходить до висновку, що вони є саме оціночними судженнями, текст статті містить особисте сприйняття подій, зокрема факту щодо встановлення, облаштування автобусної зупинки та відповідальних осіб за проведення відповідних робіт, які представляють інтереси громади.

Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Крім того у відповідності до ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Проте зазначеним правом позивач не скористався.

Допитані в судовому засіданні як свідки: ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_9 не повідомили суду обставин та фактів, які б мали значення для вирішення справи.

На підставі викладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача щодо спростування недостовірної інформації слід відмовити за необґрунтованістю.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог позивача у задоволенні яких відмовлено.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213 ЦПК України, на підставі ст. 9 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 94, 277 ЦК України, ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», постановою № 1 Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою діяльністю «ЛУА-БІЛ» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Редакція районної газети «Жайвір» Великоолександрівської районної ради», про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Херсонської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: __________________ О.О. Сікора