Ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири НАА 809325 від 14 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири НАА 268273 від 02 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2, укладений 18 грудня 2014 року між нею та ОСОБА_8, що діяла від імені громадянина Турецької Республіки ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. і зареєстрований у реєстрі за № 1919;

- визнати за нею (ОСОБА_3.) право власності на земельну ділянку площею 0,0615 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_2;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, розташованого по АДРЕСА_2, укладений 18 грудня 2014 року між нею та ОСОБА_8, що діяла від імені громадянина Турецької Республіки ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. і зареєстрований у реєстрі за № 1916;

- визнати за нею (ОСОБА_3.) право власності на садовий будинок, розташований по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,0615 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач користувався довірою родини ОСОБА_3 протягом 20 років і з ним була досягнута домовленість щодо поставки взуття з Турецької республіки. Для підтвердження фінансової спроможності він запропонував її сину ОСОБА_5 укласти фіктивні договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 для отримання запланованої партії товару, що належала її чоловіку. Ними було укладено договір купівлі-продажу від 14 липня 2014 року із ОСОБА_6, як «посередником», яка, у свою чергу, 02 серпня 2014 року уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_4.

У подальшому відповідач повідомив, що поставка товару неможлива через недостатню вартість вищезазначеної квартири, у зв'язку із чим було вирішено укласти фіктивні договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки для індивідуального садівництва, що знаходяться по АДРЕСА_2. Після того, як поставка товару з турецькими постачальниками не відбулася, відповідач відмовився повертати зазначене вище нерухоме майно, договори купівлі-продажу якового були укладені лише для того, щоб переконати турецьких постачальників у наявності у відповідача необхідного майнового стану.

Позивачка зазначала, що кошти за нерухоме майно вона не отримувала, продовжує володіти квартирою, сплачує комунальні платежі, а відповідач не здійснив жодних дій для отримання спірного майна.

Посилаючись на те, що правочини вчинялись лише для виду та без наміру створення юридичних наслідків, просила визнати їх недійсними.

ОСОБА_5 також подав до суду позовну заяву, у якій просив визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладені між ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та між ОСОБА_6 і ОСОБА_4, визнати за ним (ОСОБА_5.) право власності на спірну квартиру.

Посилався на ті ж обставини, що й ОСОБА_11 та зазначав, що ці договори є фіктивними, так як не мали на меті настання правових наслідків, кошти за продаж нерухомого майна він не отримував, продовжує ним володіти та користуватись.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2015 року позов ОСОБА_12 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 від 18 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, що діяла від імені громадянина Турецької Республіки ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., що зареєстрований у реєстрі за № 1919.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0615 га, кадастровий номерНОМЕР_1, яка розташована по АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, розташованого по АДРЕСА_2, від 18 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, що діяла від імені громадянина Турецької Республіки ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрований у реєстрі за № 1916.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на садовий будинок, розташований по АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 0,0615 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Позовну заяву ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 14 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що діяла від імені ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрований у реєстрі за № 1015.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, від 22 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу СкригіченкоА.Д., зареєстрований у реєстрі за № 826.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Скасованозаходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2015 року

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та про відмову у задоволені позову ОСОБА_5

У касаційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 14 липня 2014 року ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 липня 2014 року.

Відповідно до п. 5 вказаного договору продаж квартири за домовленістю вчинено за 1 770 600 грн, які покупець сплатив продавцю до підписання та нотаріально посвідченого договору шляхом внесення коштів на поточний рахунок продавця у ПАТ «Фінбанк» згідно з квитанцією від 14 липня 2014 року № 6475696. Вказаний договір купівлі-продажу укладено зі згоди ОСОБА_3

22 серпня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено у м. Трускавець Львівської області, ОСОБА_6 передала цей об'єкт нерухомості у власність ОСОБА_4 за ціною 1 867 423 грн.

Відповідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18 грудня 2014 року ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_4 садовий будинок по АДРЕСА_2, за який останній сплатив 3 780 431 грн до підписання цього договору шляхом внесення коштів на поточний рахунок продавця згідно з квитанцією ПAT «Сбербанк Росії» від 18 грудня 2014 року № 186058452 та земельну ділянку площею 0,0615 га за вказаною вище адресою, за яку покупець сплатив 1 333 381 грн ( а. с. 18-21).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу садового будинку та квартири вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинами, а тому в силу ст. 234 ЦК України вони є фіктивними. Визнаючи недійсним договір земельної ділянки, суд виходив із того, що відповідно до вимог п. 5 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність відповідачеві, так як він є іноземцем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволені обох позовів, апеляційний суд виходив із того, що позивачі не довели суду та не обґрунтували належними доказами факт фіктивності укладених договорів.

Висновок апеляційного суду є правильним з урахуванням вимог ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України щодо належності, допустимості доказів і обов'язку доказування та надання доказів, та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Так, згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Із матеріалів справи, зокрема довідки ПAT «Фінбанк» від 12 травня 2016 року вбачається, що 14 липня 2014 року проводилася банківська операція, згідно із якою ОСОБА_8, що діяла від імені громадянина Турецької Республіки ОСОБА_4, внесеногрошові кошти в сумі 1 770 600 грн на поточний рахунок ОСОБА_3, відкритий останньою у ПАТ «Фінбанк», про що видана квитанція № 6475696.

Довідкою від 19 травня 2016 року, наданою ПАТ «Сбербанк Росії», підтверджено факт внесення ОСОБА_8 18 грудня 2014 року грошових коштів в сумі 5 113 812 грн на поточний рахунок ОСОБА_3, відкритий нею у ПAT «Сбербанк Росії», про що була видана квитанція від 18 грудня 2014 року № 186058452.

Таким чином, розглядаючи даний спір, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку змісту оспорюваних правочинів із урахуванням обставин, що виникли між сторонами, встановив відсутність головної ознаки фіктивного правочину, зокрема щодо наміру створити правові наслідки, обумовлені спірними договорами купівлі-продажу, з'ясував обставини щодо вчинення відповідачем дій, необхідних для чинності правочину, та дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності заявлених позивачами позовних вимог про фіктивність правочинів.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що внаслідок продажу квартири АДРЕСА_1 порушено права і законні інтереси малолітньої дитини ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та фактично проживає у ній, не відповідають предмету позову, оскільки позов заявлений лише з підстав його фіктивності.

Інші доводи касаційних скарг також не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик