У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 14 вересня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є. суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Млинище» про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року, в с т а н о в и л а: У липні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що на підставі розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 14 квітня 2004 року № 157 він є власником земельної ділянки площею 1,9631 га, розташованої на території Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області. 25 грудня 2006 року між ним та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Млинище» (далі - СТОВ «Млинище») укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 20 років зі сплатою орендної плати в кінці року, після закінчення збору урожаю, до 31 числа поточного року. Посилаючись на те, що відповідач систематично не сплачував орендну плату, а саме: не сплатив орендну плату за 2013 та 2014 роки у розмірі 4021 гривня 38 копійок та не в повному обсязі за 2012 рік у розмірі 978 гривень 34 копійки, просив суд достроково розірвати договір оренди землі та стягнути заборгованість з орендної плати у розмірі 4 999 гривень 72 копійки. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення. суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з відсутності доказів на підтвердження факту порушення відповідачем умов договору в частині невиконання обов'язків щодо виплати орендної плати, та, врахувавши, що затримка виплати сталася з вини позивача, який не з'являвся на підприємство за отриманням коштів, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Проте з такими висновками судів у повній мірі погодитись не можна погодитись. За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог судом не дотримано. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За умовами договору оренди землі, укладеного між сторонами, встановлено, що орендна плата вноситься в кінці року, після закінчення збору урожаю, і видається до 31 грудня поточного року (п. 11). Я вбачається з матеріалів справи, орендна плата за 2012 рік становила 1765 гривень 65 копійок, яка була сплачена позивачу 31 грудня 2012 року у розмірі 877 гривень 50 копійок. 23 грудня 2015 року позивач отримав орендну плату за 2013 - 2014 роки у розмірі 1765 гривень 65 копійок, тобто орендар не своєчасно сплачував орендну плату, чим порушив умови договору оренди. Орендна плата за 2015 рік у розмірі 2795 гривень 98 копійок виплачена позивачу 31 грудня 2015 року. При цьому несвоєчасна сплата означає несплату певної суми грошових коштів у певний строк, зокрема, в даному випадку, у строк, передбачений договором оренди землі. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. За змістом пункту «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що спірні правовідносини передбачають систематичну несплату орендної плати як підставу для розірвання договору оренди, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-146цс12), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Вирішуючи спір, суд першої інстанції викладене залишив поза увагою, належним чином не з'ясував фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не надав належного правового обґрунтування та оцінки п. 11 договору оренди землі; не врахував наявність вини відповідача у порушенні зобов'язання щодо сплати орендної плати за 2012-2014 роки, а також того, що виплата орендної плати проведена після пред'явлення позову, та дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_6, задовольнити. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович О