Справа № 487/1266/16-ц
Провадження № 2/487/1131/16
РІШЕННЯ

Іменем України

11.05.2016 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.

секретаря Уманського І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько - ОСОБА_1. Після смерті батька відкрилася спадщина на належні йому на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.1998 року 54/100 домоволодіння по АДРЕСА_1. Договір був зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації. Батько постійно проживав та був зареєстрований за вказаною адресою. Вона є єдиною спадкоємицею за законом померлого батька. На день його смерті вона була неповнолітньою особою, тому в силу ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. В січні 2016 року вона звернулася до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори, але їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 54/100 домоволодіння АДРЕСА_1

У судовому засіданні позивач не була присутньою, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача - Миколаївської міської ради не був присутнім у судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно дос т. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_1, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 54/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1, яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу №2311-Л від 09.09.1998 р., укладеного і зареєстрованого на Миколаївській Універсальній товарно-сировинній біржі.

За життя ОСОБА_1 заповіту не склав, що підтверджується копією спадкової справи. Спадкоємцем за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_1, є донька померлого - ОСОБА_2, яка є спадкоємецем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України.

Позивач ОСОБА_2 на час відкриття спадщини була неповнолітньою особою і вважається такою, що прийняла її в силу ч.4 ст. 1268 ЦК України, оскільки від спадщини не відмовлялася.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За змістом ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, а відсутність свідоцтва про права на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування свідоцтво про право на спадщину на підставі статей 1296,1297 ЦК України, ст.34 Закону України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат» видається нотаріусом.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою 15.01.2016 року після смерті ОСОБА_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 р., за заявою позивача було заведено спадкову справу №22/2016.

Постановою державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 25.01.2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв*язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документів (оригінали) на зазначене нерухоме майно.

Згідно з договором №2311-Л купівлі-продажу нерухомого майна від 09.09.1998 року, зареєстрованого на Миколаївській Універсальній товарно-сировинній біржі, ксерокопія якого міститься в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив 54/100часток домоволодіння по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 12.05.1995 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Зі змісту договору №2311-Л від 09.09.1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований наМиколаївській Універсальній товарно-сировинній біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в МБТІ м. Миколаєва на ім`я ОСОБА_1

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу 12.05.1995 року, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:

а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Відповідно до довідки КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентарізації» від 03.03.2016 р. №2-300 станом на 28.12.2012 р. право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 54/100 частки за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.1998 р. №2311-Л, виданого Миколаївською Універсальною товарною сировинною біржею.

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем ОСОБА_4 і покупцем ОСОБА_1, які при цьому виступали членами біржи, про що зазначено в самому договорі.

Отримавши державну реєстрацію в КП «ММБТІ» права власності на 54/100 домовлодіння по АДРЕСА_1, яке ОСОБА_1 придбав за договором купівлі-продажу № 2311-Л від 09.09.1998 року, що зареєстрований наМиколаївській Універсальній товарно-сировинній біржі, держава цим самим визнала право власності ОСОБА_1 на спірне домоволодіня, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодіння у 1998 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи.

Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору №2311-Л від 09.09.1998 року, зареєстрованого на Миколаївській Універсальній товарно-сировинній біржі, за яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив 54/100частки за адресою: АДРЕСА_1.

Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.

Оскільки Закон України «Про товарну біржу» звільняв членів біржі за біржовими операціями від подальшого нотаріального посвідчення договору, зареєстрованого на біржі, без будь-якого застереження, то в разі продажу нерухомого майна за біржовим договором і відсутності судового рішення про визнання такого договору недійсним, виходячи з загальних підстав презумпції правомірності правочину, є підстави для визнання в судовому порядку права власності на нерухоме майно.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 158, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 392, 1217, 1218, 1220, 1261, 1268, 1296, 1297 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 54/100 часток домовлодіння АДРЕСА_1 порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А. Карташева