У Х В А Л А

25 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання рішення правління та протоколу незаконними, визнання незаконними наказів про внесення змін до штатного розгляду та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Банк Форум» на користь ОСОБА_4 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції в частині, що залишена без змін рішенням апеляційного суду та рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу касаційного суду та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 233КЗпП України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання рішення правління та протоколу незаконними, визнання незаконними наказів про внесення змін до штатного розкладу та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з висновками якого в указаній частині погодились апеляційний та касаційний суд, виходив із того, що позивач, як працівник банку, не є суб'єктом який може оскаржити рішення правління про закриття відділення та скорочення посад. Порядок звільнення ОСОБА_4 визначений КЗпП України відповідачем був порушений, оскільки на підставі штатних розкладів банку встановлена наявність вакантних посад, які не були запропоновані ОСОБА_4, однак нею пропущено строк для звернення за захистом порушеного права, а підстави, на які вона посилалась як на поважні, не знаходять свого підтвердження.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ПАТ «БанкФорум» на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 5 000 грн., суд виходив із того, що не зважаючи на той факт, що в задоволенні позовних вимог відмовлено через застосування строків позовної давності, однак, судом встановлено, що під час її звільнення було порушено порядок, передбачений ст. 49-2 КзПП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні такої вимоги апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, указав на те, що позовні вимоги є взаємопов'язаними.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 21 березня 2007 року касаційний суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що відмовляючи у позові про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, пославшись при цьому лише на пропуск позивачем місячного строку для звернення до суду з відповідним позовом (частина перша статті 233 КЗпП України), суди не перевірили усіх обставин звільнення та причину пропуску строку, не з'ясували повно всі обставини справи і дійшли до передчасного висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог. Також, не з'ясували питання відповідності розірвання трудового договору вимогам чинного законодавства, зокрема, чи дотримані роботодавцем вимоги частини статті 40 та частини другої статті 42 КЗпП України. Крім того, у кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, передбачених статтею 233 КЗпП України, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

- від 17 квітня 2013 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, виходив із того, що відповідно до частини першої статті 233, статті 234 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. У разі пропуску з поважних причин цього строку суд може поновити цей строк. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. Таким чином, відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим, а причини пропуску строку не є поважними. Зазначених положень закону суди не врахували та відмовили у позові через необґрунтованість позову та пропущення строку звернення до суду, проте причини пропуску цього строку не з'ясували. Посилання суду на відсутність клопотання про поновлення строку звернення до суду є неправильним, оскільки при вирішенні трудового спору суд має з'ясувати як усі обставини у справі, так і причини пропуску строку.

- від 2 березня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, виходив із того, що апеляційний суд не перевірив з якого часу має обчислюватись початок перебігу строку позовної давності для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, унаслідок чого дійшов передчасного висновку щодо дотримання позивачем визначеного статтею 233 КЗпП України строку при зверненні до суду.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання рішення правління та протоколу незаконними, визнання незаконними наказів про внесення змін до штатного розгляду та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема