АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8539/16 Справа № 199/4800/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Макарова М.О.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Міські комунальні платежі» Дніпропетровської міської ради про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що з 01 січня 2014 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та займала посаду паспортиста КП «Міські комунальні платежі» Дніпропетровської міської ради. Наприкінці березня 2016 року керівництво із застосуванням погроз невиплати заробітної плати за березень 2016 року, змусило її з'явитися на роботу у період тимчасової непрацездатності та підписати документи, а саме наказ по підприємству, зміст якого вона не розуміла, внаслідок поганого самопочуття, стресу. Після виходу з лікарняного, дізналась про те, що документом, який вона підписувала є наказ № 12 від 31 березня 2016 про повідомлення за два місці про наступне звільнення з посади.

Вищезазначене призвело до погіршення стану її здоров'я, у зв'язку із чим із 30 травня 2016 року по 08 червня 2016 року включно, вона перебувала на лікарняному.

Наказом директора КП «Міські комунальні платежі» Дніпропетровської міської ради № 9-К від 08 червня 2016 її звільнено з займаної посади, у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з яким ознайомилась 09 червня 2016 року по виходу з лікарняного.

Вважає своє звільнення незаконним та проведеним без дотримання вимог законодавства про працю, тому просила скасувати вказаний наказ про її звільнення, зобов'язати відповідача поновити її на посаді паспортиста, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.97-100).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 101-106).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 03 травня 2012 року ОСОБА_2 займала посаду контролера комунальних платежів КП «Міські комунальні платежі» Дніпропетровської міської ради. 01 січня 2014 року ОСОБА_2 переведено на посаду паспортиста КП «Міські комунальні платежі» Дніпропетровської міської ради.

Наказом №9-К від 08 червня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади, у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Наказом №18-К від 16 вересня 2016 року внесено зміни до наказу №9-К від 08 червня 2016 року, зокрема змінена дата звільнення позивача з 08 червня 2016 року на 09 червня 2016 року, внесено відповідні зміни в запис трудової книжки про звільнення з проведенням перерахунку заробітної плати.

05 вересня 2016 року відповідач звернувся до голови профспілкового комітету підприємства з поданням щодо можливого звільнення з посади позивача.

Рішенням зборів профспілкового комітету КП «Міські комунальні платежі» від 28 вересня 2016 року трудовий колектив вирішив надати згоду на розірвання трудового договору з позивачем, у зв'язку із скороченням чисельності штату. Вказане рішення позивачем в судовому порядку не оскаржено.

Аналізуючи письмові докази та встановлені обставини у справі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог та вважає, що оцінка надана спірним правовідносинам узгоджується з нормами чинного законодавства та матеріалами справи, враховуючи наступне.

Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, Пленум Верховного Суду України в п. 21 своєї постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Згідно з вимогами ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Судом встановлено, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників (штату) у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Позивач була попереджена про наступне звільнення, але не запропонована інша робота, у зв'язку з її відсутністю.

За таких обставин власник мав всі підстави для розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При розгляді справи встановлено, що зміна в організації виробництва КП «МКП» була викликана тим, що з 04 квітня 2016 року повноваження з питань реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб в Україні передано до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради. До 04 квітня 2016 року центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політку у сфері реєстрації фізичних осіб, передає відповідним виконавчим органам сільських, селищних, міських рад картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, наявні в його територіальних органах.

Отже, суд першої інстанції встановивши, що позивач попереджена про наступне звільнення, за відсутністю вільних вакантних посад у відповідача та за відсутності переважного права на залишення на роботі, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача, проведеного з додержанням відповідної процедури.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши правильну правову оцінку представленим сторонами доказам, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних вимог позивача.

Посилання ОСОБА_2 про порушення відповідачем передбаченого законом порядку звільнення, зокрема не врахування її переважного права на залишення на роботі, колегія суддів не може взяти до уваги та погодитися з ними, оскільки в порушення вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодного належного доказу на підтвердження порушення її трудових прав, з цього випливає, що фактів, які свідчать про порушення процедури звільнення позивача суду не надані.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність ухваленого рішення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів по справі.

Відповідно положенням ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Л.О. Каратаєва

М.О.Макаров