АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/733/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М.
Провадження № 22-ц/789/1024/16 Доповідач - Костів О.З.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Кузьма Р. М., Сташків Б. І.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ВОРКО ОСОБА_4 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 травня 2016 року в справі за позовом ВОРКО ОСОБА_4 до СТОРОЗУМА ОСОБА_5, треті особи на стороні позивача: ВОРКО ОСОБА_6, ВОРКО ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2015 року ОСОБА_9 звернулася до Кременецького районного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 01 квітня 2008 року її чоловік ОСОБА_12 позичив ОСОБА_2 50 000 доларів США. 25 травня 2008 року додатково позичив 15000 доларів США та 25 липня 2008 року ще 15000 доларів США. 24 грудня 2010 року ОСОБА_12 помер. 25 жовтня 2011 року між спадкоємцями за законом померлого ОСОБА_12 укладено договір про поділ спадкового майна та перехід до неї, як дружини спадкодавця, майна померлого ОСОБА_12 На неодноразові вимоги повернути борг ОСОБА_2 не реагує, а тому просила стягнути з нього вищезазначену суму боргу, 3% річних за час прострочки виконання зобов»язань та понесені судові витрати.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_9 подала на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до хибного висновку про те, що між ОСОБА_2 та її чоловіком було укладено не договір позики, а договір про спільну діяльність, а також що у борговій розписці не зазначено обов»язку відповідача повернути грошові кошти. Просить рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечила та суду пояснили, що ОСОБА_12 надав кошти не на умовах позики, а для здійснення спільної діяльності по будівництву готелю з баром в м.Кременець по вул.Шевченка, 85. Крім цього, позивачкою пропущено строк позовної давності. Просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Треті особи на стороні позивача ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 в судове засідання не з»явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було укладено не договір позики, а договір про спільну діяльність. Крім цього, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки він суперечить діючому законодавству, зроблений на неповно зясованих судом обставинах, які мають значення для справи, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст.ст.213, 215 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справі згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

На підтвердження укладення між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 договору позики грошових коштів позивачка представила суду розписки, написані та підписані ОСОБА_2, які датовані 01 квітня 2008 року, 25 травня 2008 року та 25 липня 2008 року про отримання ОСОБА_2 коштів в загальній сумі 80000 доларів США.

Зокрема, у вказаній розписці зазначено, що 01 квітня 2008 року ОСОБА_2, НОМЕР_1, виданий Кременецьким РВ УМВС України в Тернопільській області 17 квітня 1997 року, позичив у ОСОБА_12, прож.м.Тернопіль, вул.Сонячна №9 50000 (п»ятдесят тисяч доларів США) для спільної діяльності по вкладанню коштів на будівництво готелю з баром в м.Кременець Тернопільської області по вул.Шевченка, 85.

Далі у вказаній розписці вказується, що 25 травня допозичив ще 15000 $ (п»ятнадцять тисяч доларів США).

Після цього зазначено, що 25 липня 2008 року взяв 15000$ (п»ятнадцять тисяч доларів США).

В судому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечив факт отримання від ОСОБА_12 вказаних коштів, однак пояснив, що вони видавалися не як позика, а на підставі договору про спільну діяльність для будівництва готелю в м.Кременець.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач, зокрема, зазначив, що у 2008 році між ним та ОСОБА_12 була укладена угода на спільне будівництво готелю з баром у м.Кременець по вул.Шевченка, 85, згідно якої він, будучи фізичною особою-підприємцем, виготовив вироби, які були призначені для цього об»єкту та були узгоджені і затверджені замовником ОСОБА_12 Вказані вироби були виготовлені за рахунок коштів, наданих йому ОСОБА_12 згідно угоди про спільну діяльність від 01 квітня 2008 року. Загальна вартість виконаних робіт становила 378000.00 грн., що еквівалентно 70920.00 доларів США по курсу національного банку України на момент виготовлення. Також, у 2009 році за рахунок кошті в, наданих йому ОСОБА_12 у квітні 2008 року згідно угоди про ведення спільної діяльності по спільному вкладу коштів на будівництво готелю з баром в м.Кременець по вул.Шевченка, 85, він, як фізична особа підприємець, виготовив і встановив у приміщенні TOB «Сучасник-Т», що знаходиться в м.Тернополі, по вул.Гайовій, 50, металопластикові вікна та дерев'яні двері на загальну суму 96000.00 грн., що еквівалентно 12000 доларів США на момент виготовлення виробів. Замовником вказаних виробів виступав генеральний засновник TOB «Сучасник Т» ОСОБА_12 Крім цього, у 2010 році, за рахунок наданих у квітні 2008 року ОСОБА_10 на підставі зазначеної вище угоди про спільну діяльність коштів, він, як фізична особа-підприємець, на замовлення ОСОБА_12, виготовив і встановив для його власного будинку, який знаходиться у м.Тернополі по вул.Сонячній, буд.9, вироби з дерева на загальну суму 28500.00 грн., що еквівалентно 3800.00 доларів США.

На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_2 долучив до матеріалів справи відповідні довідки про виконані роботи та їх вартість (№1, №2 та №3 від 18 лютого 2016 року), а також звіт про оцінку майна трьохповерхового житлового будинку під готель з баром по вул.Шевченка, 85 в м.Кременець.

В обґрунтування своїх тверджень про укладення з ОСОБА_12 саме договору про спільну діяльність, а не договору позики ОСОБА_2 посилається на те, що в розписці зазначено, що кошти отримані «для спільної діяльності по вкладанню коштів на будівництво готелю з баром в м.Кременець Тернопільської області по вул.Шевченка, 85». Також відповідач зазначив, що надана позивачкою розписка фактично і є договором про спільну діяльність, укладеним між ним і ОСОБА_12

Однак, колегія суддів вказані пояснення відповідача та його представника оцінює критично виходячи із наступного.

Правовідносини з приводу спільної діяльності врегульовані главою 77 (ст.ст.1130-1143) ЦК України, а також загальними положеннями про зобов'язання, закріпленими у книзі п'ятій ЦК України (гл.47-53).

Зокрема, згідно ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

У відповідності до ст.1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Таким чином, законодавством встановлено обов»язкову письмову форму договору про спільну діяльність, а також визначено істотні умови таких договорів.

Письмовий договір має відповідати вимогам, установленим у ст.207 ЦК України щодо письмової форми правочинів.

Договір про спільну діяльність за своєю природою є дво- або багатостороннім правочином.

Однак, у представленій суду розписці взагалі відсутні будь-які підписи ОСОБА_12

Враховуючи наведене, колегія суддів не приймає до уваги твердження відповідача про те, що представлена позивачкою розписка є договором про спільну діяльність між ним та ОСОБА_12

Договору про спільну діяльність між ОСОБА_12 та ОСОБА_2, який би відповідав вимогам цивільного законодавства, відповідачем суду представлено не було.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що зазначення в розписці про отримання ОСОБА_2 грошових коштів «для спільної діяльності по вкладанню коштів на будівництво готелю з баром в м.Кременець Тернопільської області по вул.Шевченка, 85», не може вважатися належним та допустимим доказом того, що між сторонами укладено саме договір про спільну діяльність, оскільки із змісту самої розписки не вбачається, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти для ведення спільної діяльності саме із ОСОБА_12

Також колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наданий відповідачем суду звіт про оцінку майна - трьохповерхового житлового будинку під готель з баром по вул.Шевченка, 85 в м.Кременець підтверджує факт його спільної господарської діяльності із ОСОБА_12, оскільки оцінка обєкта будівництва була проведена ще до отримання відповідачем коштів.

З матеріалів справи вбачається, що даний звіт про оцінку майна замовлений відповідачем 29 лютого 2008 року та складений виключно з метою визначення вартості майна для купівлі-продажу в діючих на момент оцінки цінах, що не може підтверджувати спільну діяльність ОСОБА_2 та ОСОБА_12

Крім цього, при відсутності договору про спільну діяльність не можуть бути належними доказами його укладення видані відповідачем довідки про виготовлені за отримані від ОСОБА_10 грошові кошти вироби.

Проаналізувавши надану позивачкою в обгрунтування заявлених вимог розписку колегія суддів вважає, що вказана розписка підтверджує укладення між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 01 квітня 2008 року та 05 травня 2008 року саме договору позики, а не договору про спільну діяльність.

Зокрема, вказаний висновок підтверджується тим, що у розписці зазначено, що 01 квітня 2008 року ОСОБА_2 саме позичив у ОСОБА_12 50000 дол. США, а 25 травня 2008 року ще допозичив 15000 дол. США.

Наявність в розписці слів «позичив» та «допозичив», на думку колегії, підтверджують виникнення саме правовідносин позики.

Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У представленій позивачкою розписці зазначено сторони зобов»язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, дата отримання коштів та особистий підпис позичальника.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначив Верховний Суд України в правовій позиції від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення.

У представленій розписці дійсно не зазначено дати, до якої потрібно повернути кошти.

Однак, вказана обставина, на думку колегії суддів, не може свідчити про відсутність такого обов»язку у позичальника.

Згідно з положеннями ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 статті 530 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Таким чином, не зазначення в розписці кінцевого терміну повернення позики не свідчить про відсутність у позичальника обов»язку повернення коштів. Така позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Колегія суддів вважає, що до вказаних правовідносин судом першої інстанції невірно застосовано правову позицію Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс 15.

В даній правовій позиції Верховний Суд роз»яснив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно обставин справи, по якій висловлена дана правова позиція, 25 січня 2008 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що 30 липня 2007 року у м.Києві він отримав від ОСОБА_1 500 тис. доларів США для викупу земельної ділянки АДРЕСА_1. В подальшому ОСОБА_2 заперечувала отримання грошових коштів саме як позики.

Таким чином, в справі 6-1967цс15, на відміну від даної справи, в розписці була відсутня інформація про те, що особі надані грошові кошти в борг саме на умовах позики. Замість цього просто зазначено, що особа «отримала» грошові кошти, без конкретизації, на яких умовах та без зазначення обов»язку їх повернення.

Натомість, в даній справі в розписці конкретно зазначено, що 01 квітня 2008 року ОСОБА_2 саме позичив у ОСОБА_12 50000 дол. США, а 25 травня 2008 року ще допозичив 15000 дол. США, що свідчить про отримання коштів саме у позику, тобто, на умовах їх повернення.

Разом із тим колегія суддів вважає, що останній запис в розписці про те, що 25 липня 2008 року ОСОБА_2 взяв 15000$ (п»ятнадцять тисяч доларів США) не може свідчити про те, що вказана сума отримана саме на умовах позики, оскільки в даному випадку не зазначено, що гроші отримані в борг чи надані в позику, а також не зазначено про обов»язок їх повернення.

Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ИД № 113109 від 25 грудня 2010 року ОСОБА_12 помер 24 грудня 2010 року.

Згідно договору про поділ спадкового майна від 25 жовтня 2011 року ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_8 уклали договір про поділ спадкового майна, відповідно до якого все рухоме і нерухоме майно переходить до дружини спадкодавця ОСОБА_9

Відповідно із ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що 01 квітня 2008 року та 25 травня 2008 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 було укладено договора позики на суму 50000 доларів США та 15000 доларів США, то на момент смерті ОСОБА_12 йому належали права позикодавця за вказаними договорами, а тому право вимоги за ними перейшли до спадкоємця позивачки по справі.

Колегія суддів не погоджується із посиланнями представника відповідача на пропуск позивачкою строку позовної давності.

Оскільки судом встановлено, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 укладено договір позики без зазначення строку повернення коштів, то в силу ст.1049 ЦК України кошти повинні бути повернуті протягом тридцяти днів після пред»явлення вимоги.

Відповідно, перебіг строку позовної давності в даному випадку починається на 31 день після пред»явлення до боржника вимоги повернення коштів, якщо такі кошти не було повернуто.

Відповідач в судовому засіданні повідомив, що вперше із вимогою повернення коштів позивачка до нього звернулася одразу після смерті ОСОБА_10 на початку 2011 року. Однак, будь-яких доказів в обґрунтування даних тверджень суду не надав.

Представник позивачки даний факт заперечила та вказала, що із вимогою про повернення коштів позивачка вперше звернулася до відповідача в 2013 році.

Враховуючи, що позов пред»явлено 31 березня 2015 року, відповідачем не представлено доказів пред»явлення позивачкою вимоги повернення коштів на початку 2011 року, колегія суддів вважає, що строк позовної давності позивачкою не пропущено.

Згідно ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. ОСОБА_2 можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК України).

Як вбачається із положень ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Згідно ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов»язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом.

Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 04 липня 2011 року №3-62гс11, від 07 жовтня 2014 року №3-133гс14).

Таким чином, для розрахунку суми заборгованості за договорами позики від 01 квітня 2008 року та 25 травня 2008 року, яка підлягає стягненню із відповідача, необхідно суму боргу в розмірі 65000 США перевести в національну валюту згідно офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення.

Згідно офіційної інформації НБУ станом на 22 вересня 2016 року встановлено наступний офіційний курс гривні до долара США: 2597.46 грн. за 100 доларів США.

Виходячи із наведеного, 65000 доларів США становить 1688363.00 грн.

Згідно із п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

3% річних за період прострочення виконання зобовязання з 01 квітня 2015 року (моменту пред»явлення позову) по 10 березня 2016 року (уточнення позовних вимог) становить 50650 грн.

Відмовляючи в задоволені позову судом першої інстанції невірно встановлено фактичні обставини справи та дано неправильну оцінку доказам.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_9

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики задоволити частково.

Керуючись ч.1 ст.307, ст.ст.309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ВОРКО ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ВОРКО ОСОБА_4 до СТОРОЗУМА ОСОБА_5, треті особи на стороні позивача: ВОРКО ОСОБА_6, ВОРКО ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики задоволити частково.

Стягнути з СТОРОЗУМА ОСОБА_5 в користь ВОРКО ОСОБА_4 1688363.00 (один мільйон шістсот вісімдесят вісім тисяч триста шістдесят три) грн. боргу за договором позики, що станом на 22 вересня 2016 року еквівалентно 65000 (шістдесят п»ять тисяч) дол. США, а також 50650 (п»ятдесят тисяч шістсот п»ятдесят) грн. 3% річних за період прострочення виконання зобовязання (з 01 квітня 2015 року по 10 березня 2016 року), а також 3775 (три тисячі сімсот сімдесят п»ять) грн. 80 коп. понесених судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_13