УХВАЛА

іменем україни

12 вересня 2016 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами; судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання про можливість відкриття провадження у справі, суд приходить до наступного висновку.

Позивач зазначає, що у 2007 році нею була продана належна їй на праві власності земельна ділянка за ціною 300 000,00 грн., які в подальшому були використані для реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. На підтвердження даних обставин позивачем було надано суду попередній договір від 10.12.2007 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

З аналізу вищевказаної норми випливає, що кінцевим результатом укладення між сторонами попереднього договору є підписання цими ж сторонами основного договору, який і буде вважатися належним доказом, підтвердження викладених позивачем обставин.

На цій підставі, позивачу необхідно надати суду належним чином оформлений основний договір купівлі продажу, укладення якого передбачено п. 1 попереднього договору віл 10.12.2007 року та вимогами чинного законодавства, оскільки як умовами попереднього договору так і ст.. 635 ЦК України передбачено припинення зобов?язань, які були встановлені попереднім договором і саме його існування не може вважатися кінцевим закріпленням викладених в ньому умов.

Позивач стверджує, що отримані в результаті укладення попереднього договору грошові кошти були використані нею для відновлення житлового будинку (після пожежі), а також його поліпшення та для побудови нових господарських споруд.

Проте, будь-яких доказів на підтвердження даних обставин позивачем не надано, наприклад, договорів підряду, накладних, чеків або іншого.

Виконуючі імперативні вимоги ст.. 119 ЦПК України щодо зазначення ціни позову, позивачем вказано, що вона визначена на підставі наданого висновку про середньо ринкову вартість майна і становить 962 736,00 станом на 18.07.2016 року.

Проте, ціна позову вказана самою позивачем в розмірі 1 262 736,00 грн.

А тому суду, є незрозумілим чому вказана ціна позову відрізняється від вартості визначеної на підставі висновку об?єкту, який є предметом позову.

Позивач зазначає, що окрім проведених відновлювальних та ремонтних робіт житлового будинку, на отримані грошові кошти від продажу земельної ділянки, нею було придбано транспортних засіб «OPEL», марки «MOVANO», державний номерний знак НОМЕР_1, право власності на який було оформлено на позивача, яка здійснювала його повне діагностування та ремонт також за власні кошти. На підтвердження даних обставин позивачем було надано акт з СТО №_42/10 від 27.10.2009 року.

Право власності на транспортний засіб підтверджується наявністю свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, де вказано прізвище ім?я по-батькові власника.

А тому, позивачу необхідно надати суду відповідні документи на підтвердження права власності на транспортний засіб. Крім того, суд звертає увагу позивача на те що наданий нею акт №_42/10 від 27.10.2009 року виконаних робіт по ремонту транспортного засобу «OPEL», марки «MOVANO» не міститься взагалі будь-яких реквізитів замовника та платника.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання за позивачем права власності на житловий будинок з усіма наявними господарськими спорудами та будівлями, позивачем не надано суду доказів, на підтвердження факту належності даного житлового будинку на праві власності будь-якому із сторін у справі.

Крім того, враховуючи, що житловий будинок розташований на земельній ділянці, і разом вони складають єдине ціле, виникає питання про порядок розподілу між позивачем та відповідачем даної земельної ділянки, а також документального підтвердження належності сторонам цієї земельної ділянки на праві власності.

Позивач стверджує, що сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільно нажитого майна та транспортного засобу. Однак, визначаючи свої позовні вимоги позивач жодним чином не згадує про транспортний засіб, який нібито належить їй на праві власності та на момент звернення до суду знаходиться у відповідача. А тому, суду є незрозумілим чому зазначаючи обставини справи, з визначенням предметів, які є спільним майном подружжя щодо якого вони не можуть дійти згоди, позивач не визначає порядок розподілу всього майна, а лише його частини.

Визначений позивачем предмет позову є спільно нажите сторонами майно під час перебування у шлюбі, підставами позову визначено право поділу такого майна через відсутність домовленості у сторін.

Однак, заявлені позивач вимоги стосуються лише визнання за нею, в одноособовому порядку, права власності, без зазначення розміру частки спільної сумісної власності подружжя, яка повинна бути виділена відповідачу. А тому, позивачу необхідно привести свою позовну заяву у відповідність або надати правове обґрунтування підстав позбавлення відповідача такого права.

Позивач вказує, що не прийняття участі в утриманні, вихованні та навчанні сина, відсутність у відповідача взагалі інтересу до його подальшої долі, незацікавленість відповідача щодо нерухомого та рухомого майна, не прийняття участі відповідача у відбудові та реконструкції нерухомого майна є істотними обставинами.

Однак, суду є незрозумілим, для чого саме ці обставини є істотними в розумінні позивача, оскільки в позові відсутнє продовження цієї думки, що не дає суду в повному обсязі надати оцінку викладеним обставинам.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду. Позовна заява не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо ж позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає всі вимоги, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.119-121 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - залишити без руху.

Роз'яснити позивачеві, що зазначені в ухвалі недоліки ним можуть бути усунені протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали шляхом подачі позовної заяви в новій редакції з урахуванням виправлення зазначеним судом недоліків.

Якщо у встановлений строк виявлені недоліки не будуть усунуті, заява буде вважатись неподаною та буде повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: В.С. Кицюк