У х в а л а

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Маляренка А.В.,

Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання не відновлювальної кредитної лінії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2006 року № 08-038/335к, яка утворилась станом на 02 грудня 2014 року у розмірі 212 924,51 доларів США, що згідно з курсом НБУ становить 3 205 879 грн 34 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння загальною площею 358,4 кв. м, житловою площею 72,8 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,3493 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходиться домоволодіння та складається з двох земельних ділянок: площею 0,1859 га, кадастровий номер НОМЕР_2; площею 0,1634 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності; встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 18 липня 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якого банк надав третій особі у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 213 500 доларів США, з погашенням кредиту відповідно до графіку та кінцевим терміном погашення заборгованості до 17 липня 2016 року.

ОСОБА_5 належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії, внаслідок чого утворилась заборгованість і банк відповідно до умов договору має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання договору про надання не відновлювачьної кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 08-038/335к, посилаючись на те, що на даний час він не працює, що обумовлено економічною кризою та іншими незалежними від сторін зовнішньоекономічними факторами, у зв'язку з чим в нього не має можливості сплачувати суми передбачені договором.

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 08-038/335к, який укладений 18 липня 2006 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на те, що кредит за цільовим призначенням ОСОБА_5 не витрачався, а був ним привласнений. При цьому, банк жодного разу не вимагав від позичальника надати можливість ознайомитись з первинними документами, що підтверджують використання кредитних коштів та не перевіряв наявність майна, придбаного за рахунок кредитних коштів. В даний час домоволодіння, яке є предметом іпотеки, перебуває в занедбаному стані, оскільки ОСОБА_5 при ремонті житла використовував дешеві та непридатні будівельні матеріали, залучав до будівельних робіт некваліфікованих робітників. Вважала, що ОСОБА_5 вступив у зловмисну домовленість із представниками ПАТ «Укрсоцбанк» та шляхом обману і зловживання довірою заволодів кредитним коштами, поклавши на неї відповідальність перед банком за отримані ним кредитні кошти.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 08-038/335к у розмірі 212 924,51 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 02 грудня 2014 року становить 3 205 879 грн 34 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння, що в цілому складається з одного жилого будинку загальною площею 358,4 кв. м, житловою площею 72,8 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і земельну ділянку загальною площею 0,3493 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на якій знаходиться домоволодіння та складається з двох земельних ділянок: площею 0,1859 га, кадастровий номер НОМЕР_2; площею 0,1634 га кадастровий номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2015 року викладено вступну частину рішення в такій редакції: справа за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору, зустрічному ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання не відновлювальної кредитної лінії.

Резолютивну частину рішення викладено в такій редакції: в зустрічному позові ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання не відновлювальної кредитної лінії відмовити.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року залишено без змін.

Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений термін.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Установлено, що 18 липня 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 08-038/335к, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 213 500 доларів США з кінцевим терміном - 17 липня 2016 року.

На забезпечення виконання умов укладеного договору між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 18 липня 2006 року № 02-03 8/498і.

У результаті неналежного виконання боржником умов договору станом на 02 грудня 2014 року за вказаним договором виникла заборгованість у розмірі 212 924 долари США.

Відповідно до змісту ст. 652 ЦК України розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за наявності всіх чотирьох обов'язкових умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після її виникнення при всій турботливості і обачності, які від неї вимагались; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, однією з обов'язкових умов для розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин є умова, за якою в момент укладення договору сторони повинні були виходити з того, що така зміна обставин не настане.

Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, яку було визначено позичальником на власний розсуд, сторони взяли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Отже суди дійшли обґрунтованого висновку про те що одна з обов'язкових умов для розірвання кредитного договору у зв'язку з істотною зміною обставин відсутня.

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: А.В. Маляренко

І.К. Парінова