АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/3961/16-ц 22-ц/774/2065/К/16
Справа № 212/3961/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2065/К/16 суддя Борис О.Н.
Категорія № 26 (3) Доповідач Барильська А.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Євраз ОСОБА_2» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Євраз ОСОБА_2» про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Євраз ОСОБА_2» (надалі ПрАТ «Євраз ОСОБА_2») та просив суд стягнути з відповідача на його користь 290000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працюючи протягом тривалого часу на підприємстві відповідача в шкідливих умовах праці, він отримав професійне захворювання, у звязку із чим висновком МСЕК від 08.06.2016 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 55% (45% по радикулопатії та 10% по хронічному бронхіту) з датою наступного переогляду 01.05.2017 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Євраз ОСОБА_2» на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 34000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб, а також судовий збір у сумі 551,20 грн. на користь держави.

В решті частини позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Євраз ОСОБА_2», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом було зроблено помилковий висновок щодо обовязку ПрАТ «Євраз ОСОБА_2» відшкодовувати позивачу моральну шкоду, оскільки відносини, що виникають із страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили страту працездатності, регулюються спеціальним Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», відповідно до якого, усі види страхованих виплат і соціальних послуг застрахованим особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, провадяться Фондом соціального страхування за рахунок коштів цього Фонду.

Також представник відповідача вважає, що відсутня вина підприємства у заподіянні позивачу моральної шкоди та судом не зазначено, якими саме рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача завдана позивачу моральна шкода.

Крім того судом не враховано, що наявність шкідливих виробничих факторів є особливістю виробничого процесу на підприємстві, а тому не вбачається наявності неправомірних дій чи бездіяльності або вини підприємства по відношенню до позивача.

На думку представника відповідача, факт заподіяння позивачу моральної шкоди, не підтверджений належними доказами та визначена судом сума відшкодування моральної шкоди не відповідає принципам розумності та справедливості.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну скаргу ПрАТ «Євраз ОСОБА_2», а рішення суду, як законне та обґрунтоване, на його думку, залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 працював у шкідливих умовах праці з 11.09.2000 року по 17.05.2016 року на шахті «Ювілейна» ПрАТ «Євраз ОСОБА_2» (а.с. 7-10).

02 лютого 2016 року рішенням ЛЕК Українського НДІ промислової медицини йому було встановленопрофесійне захворювання з відповідним діагнозом: радикулопатія попереково-крижова та шийна білатеральна з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинними синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), деформуючого остеоартрозу, в поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ другого ст.); хронічний (пиловий) бронхіт. ЛН першого ст.

Висновком МСЕК від 08 червня 2016 року ОСОБА_3 була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 55% (45% по радикулопатії та 10% по хронічному бронхіту), а також встановлена 3 група інвалідності, з повторним переоглядом 01.05.2017 року (а.с. 14).

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20 квітня 2016 року встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання у ОСОБА_3 є робота його впродовж 15 років 4 місяців в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на підприємстві відповідача (а.с. 11-12).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що внаслідок втрати професійної працездатності у звязку з отриманими профзахворюваннями з вини відповідача йому спричинено моральну шкоду.

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_3 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обовязків на підприємстві відповідача і повязане з виробництвом і наявності у звязку з цим підстав, передбачених ст. 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак не погоджується повністю з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Факт спричинення моральної шкоди позивачу у звязку з професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні. Позивач переносить моральні страждання, повязані з професійним захворюванням, лікуванням та неможливістю вести повноцінний спосіб життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У звязку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно відсутності з їх боку вини у спричинені позивачу моральної шкоди, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України від 31.03.1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 20.04.2016 року (а.с. 11-12), причиною професійного захворювання ОСОБА_3 є стаж роботи протягом 15 років 4 місяців в умовах шкідливих виробничих факторів, які виникли в результаті порушення, зокрема, керівництвом відповідача, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки факт заподіяння такої шкоди, у звязку з отриманим ним професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні, внаслідок чого позивачу заподіяні моральні й фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, змінився його звичний спосіб життя.

Посилання ПрАТ «Євраз ОСОБА_2» в апеляційній скарзіна відсутність обовязку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу з тих підстав, що останній є субєктом страхування від нещасного випадку на виробництві, суперечать нормам діючого законодавства, оскільки Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачеві вперше стійкої втрати працездатності, не передбачає у 2015 році відшкодування застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоровя Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Отже, враховуючи викладене й те, що право на відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя, повязаного з виконанням трудових обовязків, виникло у позивача з 08.06.2016 року, тобто з моменту встановлення йому вперше стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці», а не відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», норми якого є спеціальними.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що наявність шкідливих виробничих факторів є особливістю виробничого процесу на підприємстві, а також про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем та обізнаність позивача про умови праці при працевлаштуванні, не знімають з відповідача обовязку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання, тому необхідності надання додаткових доказів не було.

Доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, - не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоровя, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, свідчить про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахування роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд не врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманого позивачем професійного захворювання, і пов'язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, інтенсивність і довготривалість фізичних і психічних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, вважає за необхідне змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з ПрАТ «Євраз ОСОБА_2» на користь позивача з 34000 грн. до 25000 грн. В іншій частині рішення суду повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Євраз ОСОБА_2» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 вересня 2016 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Євраз ОСОБА_2» на користь ОСОБА_3, зменшивши цей розмір з 34000 грн. до 25000 (двадцяти пяти тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

ОСОБА_4