Провадження № 6/761/843/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Рибака М.А.,

при секретарі Сівоха І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Онопрієнко Інни Віталіївни про примусове проникнення до житла боржника, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, погодженим в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України О.С. Кузьменко.

Подання мотивоване тим, що на виконанні у Департаменті перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/7274/14-ц від 18.06.2015 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «АПЕКС-БАНК» Так, державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії постанов направлено сторонам, боржнику - для виконання з наданням семиденного терміну на самостійне виконання. Разом з тим, у вказаний строк боржник не виконав постанову державного виконавця. При цьому, державним виконавцем вживаються усі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для виконання судового рішення, проте ОСОБА_2 ухиляється від його виконання.

Окрім того, державним виконавцем надсилалися листи ОСОБА_2 про проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна боржника, на яке звернуто стягнення, проте останній у зазначений державним виконавцем час для проведення виконавчих дій не з'явився.

У зв'язку з вищевикладеним та на підставі положень Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець звернувся до суду із вказаним поданням.

В судовому засіданні державний виконавець подання підтримав та просив суд про його задоволення. Пояснив, що боржником чиняться перешкоди у вільному доступі до житла.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.п. 4, 10 ч. 3 ст. 11 вказаного закону, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

Статтею 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

У невідкладних випадках, пов'язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтею 311 ЦК передбачено право на недоторканність житла.

У частинах 1, 2 ст. 311 ЦК зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Відповідно до п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 2.12.2010 року у справі «Ратушна проти України» зазначив, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Разом із тим, на переконання суду, державним виконавцем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на виключну необхідність проникнення до житла в інтересах національної або громадської безпеки.

Крім цього, державним виконавцем до свого подання не додано відомостей про те, що вказана ним квартира на даний час дійсно зареєстрована за ОСОБА_2

Також, як зазначав державний виконавець в судовому засіданні, судом неодноразово відмовлялось йому у задоволенні аналогічних подань про примусове проникнення до житла боржника.

Проте, слід зазначити, що державним виконавцем було надіслано боржнику лист від 24.02.2016 року про проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна боржника, який останній отримав 01.03.2016 року та починаючи з цього часу, окрім складення акту від 10.03.2016 року про неможливість потрапити до квартири боржника, державним виконавцем станом на дату звернення із поданням, жодних дій з метою виконання судового рішення не вживалось.

Також матеріали подання не містять доказів того, що боржник чинив саме перешкоди державному виконавцю у доступі до житлового приміщення, тоді як зазначає сам державний виконавець, ОСОБА_2 або його представник для вчинення виконавчої дії не з'явились.

Зі змісту ст. 376 ЦПК випливає, що вирішення питання про проникнення до житла боржника в судовому порядку може мати місце для встановлення майна боржника чи майна та коштів належних боржникові від інших осіб.

За таких обставин, суд прийшов до висновку що подання є необґрунтованим та передчасним, а тому таким що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, ст.ст. 11, 17, 27, 32, 52, 54, 58 ЗУ «Про виконавче провадження», керуючись ст. 376 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Онопрієнко Інни Віталіївни про примусове проникнення до житла боржника - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ М.А. РИБАК