УХВАЛА

іменем україни

7 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17 червня 2005 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 8 166 грн 60 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 15 червня 2007 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») укладено договір поруки на суму 10 тис. грн.

Ураховуючи, що позичальник належним чином не виконав зобов'язання за кредитним договором, на вимоги ні він, ні поручитель не реагує, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути станом на 9 серпня 2013 року з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 131 976 грн 44 коп., стягнути солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2005 року станом на 9 серпня 2013 року у розмірі 60 204 грн 27 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом - 8 162 грн 63 коп.; за відсотками за користування кредитом - 44 041 грн 64 коп.; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 8 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором закрито. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення з неї суми заборгованості за кредитним договором та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ч. 1 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 17 червня 2005 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 8 166 грн 60 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 15 червня 2007 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між банком та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки на суму 10 тис. грн.

За розрахунком банку станом на 9 серпня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 141 976 грн 44 коп., яка складається із: 8 162 грн 63 коп. - заборгованості за кредитом; 44 041 грн 64 коп. - за відсотками за користування кредитом; 89 772 грн 17 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, про застосування якого заявила ОСОБА_3, оскільки відповідачем останній платіж було здійснено 29 липня 2005 року, а з позовом банк звернувся до суду 15 листопада 2013 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що позовну давність було перервано, оскільки за згодою позичальника банком були здійснені договірні списання коштів із рахунку ОСОБА_3 30 березня 2010 року, 14 червня 2013 року та 7 жовтня 2013 року. Також суд зменшив розмір пені.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до п. п. 1, 6.3 кредитного договору позичальник доручає банку здійснити списання кредитних коштів з позикового рахунку на користь продавця і банку. Банк має право здійснити списання коштів для виконання доручень позичальника у порядку, передбаченому законодавством або цим договором.

Згідно із ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом або договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, та право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України ОСОБА_3 заявила про застосування позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином обставини справи не з'ясував, не встановив коли саме перервалась позовна давність із урахуванням того, що останній платіж позичальником здійснено 29 липня 2005 року (ч. 2 ст. 1050 ЦК України), строк дії кредитного договору сторонами визначено до 15 червня 2007 року, а списання коштів, тобто, як зазначив апеляційний суд, переривання позовної давності, відбувалось: 30 березня 2010 року, 14 червня 2013 року, 7 жовтня 2013 року, а позов ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явлено у листопаді 2013 року.

Визнання боржником свого боргу шляхом списання грошових коштів з рахунку останньої після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності як для стягнення кредитної заборгованості (3 роки), так і для стягнення пені (1 рік).

Апеляційний суд повинен звернути увагу на те, лише правильно визначивши розмір заборгованості, можна застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик