Справа № 438/704/15 Головуючий у 1 інстанції: Пещук Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/3912/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю:позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна набутого за час перебування у шлюбі, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, набутого за час перебування у шлюбі,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна набутого за час перебування у шлюбі задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? ідеальну частку нежитлового приміщення магазину загальною площею 239,6 кв.м., розташованого за адресою - вул. Шкільна,1 м. Борислав, Львівської області.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, набутого за час перебування у шлюбі задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? ідеальну частку житлового будинку загальною площею 378,7 кв.м. розташованого за адресою вул. Котляревського,2/1 м. Борислав, Львівської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 2689 грн.91 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 2801 грн.40 коп. судового збору.

Рішення суду в частині задоволення первісного позову оскаржив відповідач ОСОБА_3. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необгрунтованим та ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права в частині задоволення первісного позову. Ухвалючи рішення, суд застосував до нежитлового приміщення №1 по вул.Шкільна у м.Борислав Львівської області ст.60 Сімейного кодексу України та розглянув його як спільну власність подружжя. Однак такий висновок на думку апелянта є помилковим, оскільки дане нежитлове приміщення було придбане ним як приватним підприємцем за кошти, що були вилучені з обороту підприємницької діяльності та є основним засобом її здійснення на даний час. В той же час усі доходи, які були отримані за час перебування у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя вилились у належний житловий будинок, що розташований за адресою Львівська обл., м.Борислав, вул.Котляревського,2/1. Суд під час ухвалення рішення не врахував правову позицію Верховного суду України висловлену у справі №6-79 цс13 де зазначено, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як об»єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60,61 СК України. Крім цього, вважає, що визначаючи належність майна до спільно набутого подружжям суд має керуватися не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття його під час шлюбу, але той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Ухвалюючи рішення, суд взяв до уваги неналежний доказ, а саме реєстраційне посвідчення, яке не є докуменитом на підставі якого може виникати право власності. Чинне на час придбання нежитлового приміщення законодавство( ст.12 ЗУ «Про власність» та ст.128 ЦК УРСР) визначало договір як підставу виникнення прав власності та навіть не пов»язувало момент переходу права власності із проведенням державної реєстрації тракого правочину. За таких умов, належним доказом, який містить інформацію стосовно предмета доказування є саме договір купівлі-продажу, згідно умов якого апелянт набув приміщення, саме як приватний підприємець. Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду в частині задоволення первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони по справі бувше подружжя. Шлюб між ними був зареєстрований 13.08.1988 року та розірваний на підставі рішення Бориславського міського суду Львівської області від 27.10.2015 року.

За час перебування у шлюбі сторонами нажито рухоме та нерухоме майно, побудовано житловий будинок, набуто нежитлові приміщення.

Предметом поданої відповідачем ОСОБА_3 апеляційної скарги є нежитлове приміщення магазину , який знаходиться у м.Бориславі вул.Шкільна,1 Львівської області.

Відповідач ОСОБА_3 вважає, що згаданий об»єкт нерухомого майна не є спільною сумісною власністю подружжя, а набутий ним як підприємцем для ведення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку, а відтак є його особистою власністю в розумінні статті 57 СК України.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що нежитлове приміщення, а саме, магазин в м.Бориславі вул.Шкільна1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2, так як придбаний для ведення підприємницької діяльності ними двома, оскільки позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані як суб»єкти підприємницької діяльності- фізичні особи.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Відповідно до статті 60 ч.1 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу).

Як вбачається із матеріалів справи нежитлове приміщення (магазин) придбаний відповідачем ОСОБА_3 14.08.2001 року згідно договору купівлі-продажу укладеного з Фондом коммунального майна Бориславської міської ради та посвідчений нотаріусом Бориславської нотаріальної контори ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 зазначає, що судом не враховано, що приміщення продано йому як приватному підприємцю, а не як фізичній особі та відповідно до діючого на цей період часу чинного законодавства він став власником з дня посвідчення зазначеного договору у нотаріуса.

З доводами апеляційної скарги колегія суддів не погоджується, враховуючи те, що укладення та посвідчення правочину від 14 серпня 2001 року , а саме договору купівлі-продажу приміщення магазину загальною площею 239,6 кв.м в м.Бориславі вул.Шкільна,1 було способом набуття права власності спірного об»єкту. Однак, відповідно до зазначеного у договорі такий відповідно до статті 227 ЦК України підлягає реєстрації в Дрогобицькому ДКП МБТІ та ЕО.( а.с.126-127).

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Дрогобицьким ДКП МБТІ та ЕО вбачається, що власником приміщення магазину площею 239,6 кв.м. в м.Бориславі вул.Шкільна,1 є ОСОБА_3 (а.с.178) як фізична особа.

Колегія суддів погоджується з поясненнями позивачки ОСОБА_2 дані нею в заперечення апеляційної скарги, що кошти на придбання приміщення магазину були витрачені із сімейного бюджету та були спільним надбанням, так як вона зареєстрована з 2000 року як суб»єкт підприємницької діяльності-фізична особа, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи- підприєця( а.с.6,7), Окрім цього, останньою додано до справи копію Кредитного договору №0110/245 від 15 жовтня 2001 року згідно якого ОСОБА_3 отримував кредит в Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль» на суму 25 000 гривень.

Для забезпечення кредитних зобов»язань 21.10.2001 року був укладений договір застави.

Відповідно до договору застави заставодавець ОСОБА_3 передав Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль» приміщення магазину в м.Бориславі вул.Шкільна,1. Передача спірного приміщення відбувалася з участю позивачки ОСОБА_2, яка своєю нотаріально посвідченою заявою дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на укладення договору застави приміщення магазину по вул.Шкільна 1 у м.Бориславі, яке набуте ними під час перебування у шлюбі. ( а.с.143, 172).

Виходячи із зазначеного вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що хоч приміщення магазину в м.Бориславі вул.Шкільна,1 набувалося для ведення підприємницької діяльності- фізичною особою ОСОБА_3, однак таке придбане за спільні кошти подружжя для ведення спільної підприємницької діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, статті 16 ЗУ «Про власність» (які діяли на час набуття сторонами спірного майна) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Так як майно було придбане подружжям за їх спільні кошти, що підтверджується фактом спільного отримання іпотечного кредиту та його повним спільним погашенням подружжя, відтак на нього поширюється правовий режим спільної сумісної власності.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, постановлене із врахуванням конкретних обставин, які мали місце на час набуття майна, що є об»єктом спору, а тому повинно залишатися в силі.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в і д х и л и т и .

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сил из моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

ОСОБА_7