У Х В А Л А

28 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - служба у справах неповнолітніх Обухівської районної державної адміністрації, про виселення та зняття з реєстрації місця проживання,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 березня 2015 року позов ПАТ «Мегабанк» задоволено частково: виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5., ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 березня 2015 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про виселення та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Мегабанк» відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ПАТ «Мегабанк» порушує питання про скасування ухвалених у справі рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави, - неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень, зокрема статей 589 Цивільного кодексу України, статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) УРСР, статті 40 Закону України «Про іпотеку».

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судових рішень ПАТ «Мегабанк» посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року (№ 6-11316св14 та № 6-2538св14), 3 грудня 2012 року (№ 6-37758св14) та 25 березня 2015 року (№ 6-41355св14).

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про виселення та ухвалюючи нове рішення в цій частині, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції виходив з того, що передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1, була придбана у 2000 році не за рахунок отриманих у 2014 році кредитних коштів, у зв'язку з чим виселення відповідачів із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення неможливо.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2012 року (№ 6-37758св14) та 25 березня 2015 року (№ 6-41355св14) не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій та передав справу на новий розгляд з підстав передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим у справах, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року (№ 6-11316св14 та № 6-2538св14), в яких надані заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов протилежних висновків за аналогічних обставин, зазначивши, що згідно з частиною четвертою статті 9, частини 3 статті 109 ЖК УРСР, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

Отже існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Надані заявником ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2012 року (№ 6-37758св14) та 25 березня 2015 року (№ 6-41355св14) не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення суду та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Однак, Верховний Суд України вже неодноразово вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених заявником норм права у подібних правовідносинах та висловлював свою правову позицію, зокрема в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року та 14 грудня 2016 року міститься висновок про те, що, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та частини 2 статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло в разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР.

Цьому правовому висновку відповідають судові рішення, про перегляд яких подано заяву.

За таких обставин колегія суддів не вбачає необхідності у відкритті провадження у вищезазначеній справі.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - служба у справах неповнолітніх Обухівської районної державної адміністрації, про виселення та зняття з реєстрації місця проживання до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
В.М. Сімоненко