Справа № 684/412/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

23 грудня 2016 року

Старосинявський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючої судді Галиш І.Б.

при секретарі Білань Г.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Старій Синяві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Державної інспекції сільського господарства у Хмельницькій області, Регіонального сервісного центру МВС в Хмельницькій області про розподіл майна подружжя, визнання недійсними довідок-рахунків, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 19.11.1989 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 09.01.2014 року. В період шлюбу вони набули у спільну сумісну власність настпне майно: земельну ділянку площею 0,63446 га, що знаходиться на території Лисанівської сільської ради по вул. Садова, 9 для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №:01:010:0047, автомобіль марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, автомобіль марки ВАЗ 21063, 1990 р.в., 39625ХМ, автомобіль марки АЗЛК 412ИЄ, 1990 р.в., О0710ХМ, мотоцикл марки «Днепр 16», 1992 р.в., 0397ХМБ, причеп «Турист», 1995 р.в., 1233ХМ, трактор колісний «Т-25», 1986 р.в., 00800ЕР, напівпричіп марки «1ПТС-2», 1999 р.в., ЕР00165, підвісний інвентар до трактора (плуг,сівалка, косарка, культиватор, копалка), вулики з бджолосімями 90 шт., 2 корови, 1 свиня, 12 голів птиці, сільськогосподарський інвертар (бензокоса, бензопила, електрична духовка «Смотрич», станок по дереву, електромлин, електросушарня, медогонка, вулики нуклеусні 40 штук, рамки 540 шт, бідони 10 шт, кунг, електрозварка, електровоскотопка. Після розірвання шлюбу між ними не досягнуто згоди щодо добровільного розподілу майна, тому просить визнати за нею право власності на ? частину наступного майна: автомобіля марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, автомобіля марки ВАЗ 21063, 1990 р.в., 39625ХМ, автомобіля марки АЗЛК 412ИЄ, 1990 р.в., О0710ХМ, мотоцикла марки «Днепр 16», 1992 р.в., 0397ХМБ, причепа «Турист», 1995 р.в., 1233ХМ, трактора колісного «Т-25», 1986 р.в., 00800ЕР, напівпричіпа марки «1ПТС-2», 1999 р.в., ЕР00165, підвісного інвентаря до трактора (плуг,сівалка, косарка, культиватор, копалка), вулики з бджолосімями 90 шт., 2 корови, 1 свиня, 12 голів птиці, сільськогосподарський інвертар (бензокоса, бензопила, електрична духовка «Смотрич», станок по дереву, електромлин, електросушарня, медогонка, вулики нуклеусні 40 штук, рамки 540 шт, бідони 10 шт, кунг, електрозварка, електровоскотопка); розподілити спільне майно подружжя, виділивши їй автомобіль «Volkswagen», 2002 р.в., трактор «Т-25» та інвентар до трактора, а все інше майно відповідачу, стягнути із відповідача різницю у вартості майна за результатами експертиз.

До початку розгляду справи судом по суті представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, зокрема предявлено вимоги до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Державної інспекції сільського господарства у Хмельницькій області, УДАІ УМВСУ в Хмельницькій області, згідно яких позивач просить визнати недійсною довідку-рахунок №483643 від 06.112013 року на придбання автомобіля марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН та скасувати державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_5, визнати недійсною довідку-рахунок на придбання трактора колісного «Т-25», 1986 р.в., 00800ЕР, № 132347 від 08.10.2014 року та скасувати державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_6, визнати недійсною довідку-рахунок на придбання напівпричіпа марки «1ПТС-2», 1999 р.в., ЕР00165 № 132346 від 08.10.2014 року та скасувати державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_6, посилаючись на те, що вказані транспортні засоби були зняті з реєстрації та відчужені відповідачем без її згоди та належної від продажу ? частини коштів відповідач їй не повернув, при цьому інші вимоги залишено у попередній редакції.

В подальшому представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких позивач ОСОБА_3 просить визнати недійсними довідку-рахунок №483643 від 06.112013 року на придбання автомобіля марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН та скасувати державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_5, довідку-рахунок на придбання трактора колісного «Т-25», 1986 р.в., 00800ЕР, № 132347 від 08.10.2014 року та скасувати державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_6, довідку-рахунок на придбання напівпричіпа марки «1ПТС-2», 1999 р.в., ЕР00165 № 132346 від 08.10.2014 року та скасувати державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_6; визнати за нею право власності на ? частку наступного майна: автомобіля марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, автомобіля марки ВАЗ 21063, 1990 р.в., 39625ХМ, автомобіля марки АЗЛК 412ИЄ, 1990 р.в., О0710ХМ, мотоцикла марки «Днепр 16», 1992 р.в., 0397ХМБ, причепа «Турист», 1995 р.в., 1233ХМ, трактора колісного «Т-25», 1986 р.в., 00800ЕР, напівпричіпа марки «1ПТС-2», 1999 р.в., ЕР00165, вулики з бджолосімями в кількості 90 штук. Стягнути із відповідача ОСОБА_7 на її користь компенсацію її частки у автомобілі марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, в сумі 89395 грн., автомобілі марки ВАЗ 21063, 1990 р.в., 39625ХМ, в сумі 12990 грн., автомобілі марки АЗЛК 412ИЄ, 1990 р.в., О0710ХМ, в сумі 6080 грн., мотоциклі марки «Днепр 16», 1992 р.в., 0397ХМБ, в сумі 3220 грн., причепі «Турист», 1995 р.в., 1233ХМ, в сумі 1989,5 грн., тракторі колісному «Т-25», 1986 р.в., 00800ЕР, в сумі 31411,5 грн., напівпричіпі марки «1ПТС-2», 1999 р.в., ЕР00165, в сумі 5656 грн. та у вуликах з бджолосімями в кількості 90 штук в сум 106515 грн. розподілити майно подружжя, виділивши вказане майно у особисту власність ОСОБА_7

Ухвалою суду від 15.11.2016 року позовні вимоги ОСОБА_8 в частині вимог про розподіл майна подружжя, а саме щодо майна: земельної ділянки площею 0,63446 га, що знаходиться на території Лисанівської сільської ради по вул. Садова, 9 для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №:01:010:0047, підвісного інвентаря до трактора (плуг,сівалка, косарка, культиватор, копалка), 2 корови, 1 свиня, 12 голів птиці, сільськогосподарський інвертар (бензокоса, бензопила, електрична духовка «Смотрич», станок по дереву, електромлин, електросушарня, медогонка, вулики нуклеусні 40 штук, рамки 540 шт, бідони 10 шт, кунг, електрозварка, електровоскотопка залишено без розгляду.

В судовому засідання представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги згідно заяви про збільшення позовних вимог підтримав з мотивів, що викладені у позові, просив позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав та заперечив відносно задоволення позову, посилаючись на те, що вона добровільно покинула його будинок та все своє майно забрала, а після розірвання шлюбу не ставила до нього жодних претензій. Вимоги про поділ майна подружжя він не визнає з тих підстав, що усе вказане майно, зокрема автомобілі, було набуто за його кошти та кошти його батьків, а дружина коштів не заробляла. При цьому, вказав, що автомобілі придбавались поступово, тобто продавався один, після чого куплявся інший, тощо. Всі автомобілі належали йому, тому він не мав питати згоди позивачки на продаж автомобіля. Також вказав, що за кошти від продажу трактора та причепа він придбав сину автомобіль, а кошти від продажу автомобіля «Volkswagen» необхідні були для повернення боргів у звязку з весіллям сина. Щодо вуликів з бджолосімями пояснив, що пасікою він займався до 2004 року, однак спільно з дружиною пасікою не займався, після 2004 року пасікою продовжував займатись батько ОСОБА_9, який є головою господарства, де розміщена пасіка. Тому вимоги ОСОБА_3 не визнає повністю та вважає їх безпідставними.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив відносно їх задоволення, посилаючись на те, що особи, які придбали транспортні засоби у ОСОБА_7 є добросовісними набувачами, відчуження відбулось у встановленому законом порядку, жодним порядком не встановлюється обовязкової згоди дружини на відчуження транспортного засобу, тому підстав для визнання недійсними довідок-рахунків немає. Усі транспортні засоби, вказані позивачем, були придбані та продані за час шлюбу в інтересах сімї, зокрема, «Volkswagen» 2002 р.в. був відчужений за час шлюбу у жовтні 2013 року, автомобіль ВАЗ 21063, 1990 р.в. був проданий по дорученню у 2012 році, АЗЛК також проданий під час шлюбу, мотоцикл марки «Днепр 16», 1992 р.в. також під час шлюбу був проданий, однак не зареєстрований на нового власника, а причеп «Турист», 1995 р.в., 1233ХМ є у наявності, однак із його оцінкою сторона відповідача не погоджується та згідна передати позивачу. Щодо трактора колісного «Т-25», 1986 р.в., та напівпричіпа марки «1ПТС-2», 1999 р.в., то вказана техніка була продана також під час шлюбу у вересні 2013 року, однак у звязку з відсутністю у покупця коштів на переоформлення, таке відбулось 09.11.2014 року. Відносно вуликів із бджолосімями в кількості 90 шт., то їх належність ОСОБА_7 не доведено, тому у задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом відповідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову, клопотань не подавав.

Представники відповідачів Державної інспекції сільського господарства у Хмельницькій області, Регіонального сервісного центру МВС в Хмельницькій області у судове засідання не зявились, однак надали суду письмові заперечення, згідно яких просять справу слухати у їх відсутності.

За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності осіб, які не зявились, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Так, в силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 1989 року, який розірвано рішенням Старосинявського районного суду від 09 січня 2014 року, що стверджується рішенням суду від 09 січня 2014 року у справі № 684/983/13-ц.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом та вбачається із наданої УДАІ УМСУ в Хмельницькій області інформації, за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано наступні транспортні засоби:

07.07.2012 року транспортний засіб «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, № кузова WV1ZZZ70Z2H115209, який 06.11.2013 року перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком на ОСОБА_5,

12.01.1999 року транспортний засіб ВАЗ 21063, 1990 р.в., 39625ХМ, XTA210630L2378865,

10.12.1994 року транспортний засіб АЗЛК 412, 1990 р.в., 07010ХМ, №ХТК412ИЄ0L0186352, 13.09.2000 року знятий з обліку для реалізації;

10.06.1992 року транспортний засіб КМЗ Днепр-16, 1992 р.в., 0397ХМБ, техпаспорт МЧ424282;

23.12.1995 року ШКЗ Турист, 1995 р.в., 1233ХМ, техпаспорт ХМС025654. (а.с.55-57).

Вказана інформація також підтверджується картками реєстрації, наданими Регіональним сервісним центром МВС в Хмельницькій області.

Окрім цього, згідно інформації Державної інспекції сільського господарства Хмельницької області за ОСОБА_4, с.Лисанівці Старосинявського району, була зареєстрована наступна техніка:

трактор колісний «Т-25», 1986 р.в., 00800ЕР, заводський номер 423814, свідоцтво АК263118 від 13.11.2000 року, який знято з обліку 09.11.2014 року;

напівпричіп тракторний марки «1ПТС-2», 1999 р.в., ЕР00165, заводський номер 06761041, свідоцтво АК461467 від 18.09.2001 року, знятий з обліку 09.11.2014 року.

Так, заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_4 вказував на те, що усе вищевказане майно, тобто всі транспортні засоби, які були зареєстровані за ним під час шлюбу із позивачкою, придбані за його особисті кошти та кошти його батьків.

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_4 належних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надав.

Наведені обставини свідчать про те, що зазначене вище майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) передбачено ст. 63 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Разом з тим, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_4 здійснив відчуження придбаних під час шлюбу транспортних засобів.

Зокрема, транспортний засіб АЗЛК 412, 1990 р.в., 07010ХМ, №ХТК412ИЄ0L0186352, який був придбаний під час шлюбу та зареєстрований 10.12.1994 року за відповідачем ОСОБА_4 13.09.2000 року був знятий з обліку для реалізації, що підтверджується карткою щодо реєстрації даного транспортного засобу.

Транспортний засіб марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, № кузова WV1ZZZ70Z2H115209, який придбаний під час шлюбу та зареєстрований 07.07.2012 року за відповідачем ОСОБА_4 06.11.2013 року перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком на ОСОБА_5, що підтверджується копією заяви ОСОБА_5 № 29729385 від 06.11.2013 року, довідкою-рахунок «МПП Вибір» від 06.11.2013 року № 483643, згідно якої ОСОБА_5 продано вказаний транспортний засіб.

Згідно довідки-рахунок ПП «Сільгоспагроторг» № 132347 від 08.10.2014 року ОСОБА_6 продано трактор колісний «Т-25», 1986 р.в., заводський номер 423814, свідоцтво АК263118 від 13.11.2000 року.

Згідно довідки-рахунок ПП «Сільгоспагроторг» № 132346 від 08.10.2014 року ОСОБА_6 продано трактор колісний напівпричіп тракторний марки «1ПТС-2», 1999 р.в., ЕР00165, заводський номер 06761041, свідоцтво АК461467 від 18.09.2001 року.

Як вбачається із заяви про збільшення позовних вимог, позивач ОСОБА_3, посилаючись на те, що вона згоди на продаж автомобіля марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, а також вказаного трактора та причіпа, не надавала, вказане майно відчужене без її згоди, тому просить суд визнати недійсними вказані довідки-рахунки та скасувати державну реєстрацію транспортних засобів на імя нових власників.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Окрім цього, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, придбавши транспортні засоби, а саме «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, трактор колісний «Т-25», 1986 р.в., заводський номер 423814, напівпричіп тракторний марки «1ПТС-2», 1999 р.в., що було оформлено довідками-рахунками, є добросовісними набувачами, зважаючи на те, що дане майно було придбане не безпосередньо у власника ОСОБА_7, а через торгівельні організації, тому не знали та не могли знати про порушення прав позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а також те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є добросовісними набувачами, підстав для визнання недійсними довідок-рахунків та скасування реєстрації права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та визнання за позивачем ОСОБА_3 права власності на ? його частину немає, однак в даному випадку ОСОБА_3 має право на компенсацію вартості відчуженого спільного майна подружжя, тому її права підлягають захисту шляхом стягнення із відповідача ОСОБА_7 ? частки вартості відчуженого спільного майна подружжя, а саме автомобіля марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, № кузова WV1ZZZ70Z2H115209, трактора колісного «Т-25», 1986 р.в., д/н 00800ЕР, заводський номер 423814, напівпричіпа марки «1ПТС-2», 1999 р.в., ЕР00165, заводський номер 06761041.

Так, згідно висновку № 154/15 судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість колісного трактора «Т-25», 1986 р.в., заводський номер 423814 на момент експертного огляду складає 62823,77 грн. (а.с. 206-218).

Згідно висновку № 155/15 судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість напівпричіпа марки «1ПТС-2», 1999 р.в., заводський номер 06761041 на момент експертного огляду складає 11312,38 грн. (а.с. 218-232).

Згідно висновку № 160/15 судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, № кузова WV1ZZZ70Z2H115209 на дату оцінки складає 178790 грн. (а.с. 265-270).

Таким чином, з із відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає до стягнення 126 462,50 грн., як компенсації ? частки вартості відчуженого спільного майна подружжя (62823 грн. +11312 грн. +178790 грн./2=126 462,50 грн.).

При цьому, в ході судового розгляду не здобуто доказів отримання письмової згоди позивача ОСОБА_3 та відчуження вказаного спільного майна подружжя.

Доводи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що вказані транспортні засоби продано в період шлюбу, тому в інтересах сімї, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, так як в ході розгляду справи встановлено, що трактор колісний «Т-25», 1986 р.в., та напівпричіп марки «1ПТС-2», 1999 р.в. було відчужено після розірвання шлюбу між сторонами у жовтні 2014 року, а «Volkswagen», 2002 р.в. було продано відповідачем ОСОБА_5 у листопаді 2013 року, а згідно доводів самого ж відповідача дружина пішла від нього у жовтні 2013 року, що також було встановлено у рішенні суду від 12.03.2015 року.

Посилання відповідача ОСОБА_4 про те, що кошти від продажу автомобіля «Volkswagen» були спрямовані на погашення боргу, який був отриманий для проведення весілля сина, не були доведені належними доказами.

Також судом встановлено, що за час шлюбу між сторонами набуто та зареєстровано на відповідача ОСОБА_4 автомобіль марки ВАЗ 21063, 1990 р.в., 39625ХМ, № кузова XTA210630L2378865, мотоцикл марки «Днепр 16», 1992 р.в., 0397ХМБ та причеп «Турист», 1995 р.в., 1233ХМ, а тому, виходячи із презумпції права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, та не доведення відповідачем , що вказане майно набуто за його особисті кошти, суд приходить до висновку, що зазначене вище майно належить на праві спільної сумісної власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Так, згідно висновку № 157/15 судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість автомобіль марки ВАЗ 21063, 1990 р.в., 39625ХМ, № кузова XTA210630L2378865 на дату оцінки складає 25980 грн. (а.с. 247-252). Згідно висновку № 159/15 судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість мотоцикл марки «Днепр 16», 1992 р.в., 0397ХМБ дату оцінки складає 6440 грн. (а.с. 218-232). Згідно висновку № 156/15 судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість причеп «Турист», 1995 р.в., 1233ХМ на момент експертного огляду на дату оцінки складає 3979,40 грн. (а.с. 233-246).

В ході розгляду справи представник відповідача вказував на те, що автомобіль марки ВАЗ 21063, 1990 р.в. був відчужений ОСОБА_10 в період шлюбу у 2012 році, а мотоцикл марки «Днепр 16» ще значно раніше, шляхом видачі ОСОБА_7 довіреності на користування та розпорядження транспортним засобом, однак дані транспортні засоби не були знутя з обліку, тому відповідно не підлягають поділу як спільне майно подружжя.

Однак, вказані доводу суд до уваги не приймає, оскільки видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу та перереєстрації у встановленому законодавством порядку не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Таким чином, суд приходить до висновку, що із відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає до стягнення 18199,50 грн., як компенсації ? частки вартості вказаного спільного майна подружжя (25980 грн. +6440 грн. +3979 грн./2=18199,50 грн.).

Щодо вимог позивача ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частину транспортного засобу АЗЛК 412, 1990 р.в., 07010ХМ, №ХТК412ИЄ0L0186352 та стягнення на її користь компенсації половини його вартості в сумі 6080 грн. (12160/2) до задоволення не підлягають, так як даний транспртний засіб було відчужено 13.09.2000 року, після чого сторони проживали в шлюбі ще більше десяти років та придбавали інше майно, а, окрім цього, позивач згідно її позовних вимог не оспорює правочин щодо відчуження вказаного майна, як такого, що вчинений без її згоди.

Також суд приходить до переконання, що вимоги позивача ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частину вуликів з бджолосімями в кількості 90 штук та стягнення на її користь з відповідача компенсації половини його вартості вуликів з бджолосімями в кількості 90 штук в сумі 106 515 грн. до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст. 15 Закону України «про бджільництво» фізичні та юридичні особи розміщують пасіки на земельних ділянках, які належать їм на правах власності або користування, відповідно до ветеринарних-санітарних правил. З метою обліку пасік та здійснення лікувально-профілактичних заходів на кожну пасіку видається ветеринарно-санітарний паспорт. Пасіка підлягає реєстрації за місцем проживання фізичної особи або за місцем знаходження юридичної особи, яка займається бджільництвом у місцевих державних адміністраціях або сільських, селищних, міських радах у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань аграрної політики. (ст. 13 Закону).

В обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_3 посилається на те, що під час шлюбу спільно із відповідачем ними придбано вулики з бджолосімями в кількості 90 штук.

Згідно довідки Лисанівської сільської ради № 249 від 02.09.2014 року, станом на 01.01.2013 року в господарстві за адресою: с.Лисанівці, вул. Садова, 9 рахувалось бджолосімей 90 шт.

Як вбачається із листа Управління ветеринарної медицини в Старосинявському районі № 67 від 12.09.2014 року, проведено обстеження пасіки, яка розташована на присадибній ділянці ОСОБА_9, за видачею паспорта на пасіку ні ОСОБА_9, ні ОСОБА_4 не зверталися.

Згідно з актом № 46 від 09.04.2014 року Управлінням ветеринарної медицини в Старосинявському районі проведено обстеження пасіки в присутності ОСОБА_4, кількість вуликів становила 85 штук, кількість бджолосімей визначено не було.

Згідно даних по господарської книги 2011-2015р.р., виданої на імя ОСОБА_9, у розділі ІV. «Худоба та птиця і приватній власності обєкта» значиться бджолосімї 2011-2013 по 90 шт., 2014 20 шт.

В той же час, відповідно до довідки № 228 від 10.09.2014 року на підставі вказаної вище по господарської книги станом на 01.01.2014 року 20 бджолосімей рахується за ОСОБА_4

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 батько відповідача ОСОБА_4 показав, що пасікою його син почав займатись у 1986 році, а в подальшому, коли влаштувався працювати менеджером пасікою перестав займатись за браком часу, після чого він наглядав за пасікою, однак вона потребує догляду та руйнується при відсутності такого. На час, коли виїжджала невістка їх було 15 шт.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пояснили, що були у господарстві ОСОБА_7 по вул. Садова, 9 у с.Лисанівці в 2013 році та бачили багато вуликів, однак дані свідки не дали жодних пояснень щодо обставин придбання пасіки.

Рішенням Старосинявського суду від 12.03.2015 року встановлено, що домогосподарство по вул. Садова, 9 у с.Лисанівці Старосинявського району станом на 15.04.1991 року відносилось до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_9

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вказаних обставин, оцінивши у сукупності надані сторонами та досліджені докази, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_3 не доведено факту набуття у спільну сумісну власність із ОСОБА_4 за час шлюбу вуликів з бджолосімями в кількості 90 штук, тому у задоволенні вимог в цій частині позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягають до стягнення понесені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме судовий збір в сумі 1446,62 грн. та 4200 грн. витрат на проведення судової авто товарознавчої експертизи, а всього 5646,62 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 88, 169, 212-215, 292, 294 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 61, 62, 70, 71 СК України, суд,

в и р і ш и в :

Позивач ОСОБА_3 завольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 126 462,50 грн. (сто двадцять шість тисяч чотириста шістдесят дві гривні пятдесят копійок), як компенсації ? частки вартості відчуженого спільного майна подружжя, а саме автомобіля марки «Volkswagen», 2002 р.в., ВХ6423ВН, № кузова WV1ZZZ70Z2H115209, трактора колісного «Т-25», 1986 р.в., д/н 00800ЕР, заводський номер 423814, напівпричіпа марки «1ПТС-2», 1999 р.в., ЕР00165, заводський номер 06761041.

Визнати за ОСОБА_3 право спільної сумісної власності з ОСОБА_4 на автомобіль марки ВАЗ 21063, 1990 р.в., 39625ХМ, № кузова XTA210630L2378865, мотоцикл марки «Днепр 16», 1992 р.в., 0397ХМБ та причеп «Турист», 1995 р.в., 1233ХМ.

Провести поділ спільного майна подружжя, виділивши ОСОБА_7 у власність автомобіль марки ВАЗ 21063, 1990 р.в., 39625ХМ, № кузова XTA210630L2378865, мотоцикл марки «Днепр 16», 1992 р.в., 0397ХМБ та причеп «Турист», 1995 р.в., 1233ХМ.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 18 199,50 грн. (вісімнадцять тисяч сто девяносто девять гривень копійок), як компенсації ? частки вартості вказаного спільного майна подружжя.

У задоволенні решти вимог відмовити.

У задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Державної інспекції сільського господарства у Хмельницькій області, Регіонального сервісного центру МВС в Хмельницькій області області про визнання недійсними довідок-рахунків та скасування державної реєстрації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в сумі 5646,62 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Хмельницької області через Старосинявський районний суд Хмельницької області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча суддя Галиш І.Б.