Справа № 465/7063/15 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/6668/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Цяцяк Р.П., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ПАТ «Укртрансгаз» ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» в особі ОСОБА_3 «Управління магістральних газопроводів «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» в особі ОСОБА_3 «Управління магістральних газопроводів «ЛЬВІВТРАНСГАЗ», третьої особи Профспілкового комітету апарату УМГ «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2016 року позов задоволено частково.Скасовано наказ № 81-ос від 05.10.2015 року філії Управління магістральних газопроводів «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» про звільнення з роботи ОСОБА_5.Поновлено ОСОБА_5 на посаді інженера 2 категорії проектно-кошторисного бюро підрозділів при апараті УМГ «ЛЬВІВТРАНСГАЗ».Стягнуто з ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» на користь ОСОБА_5 мінімальну заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 16 045 (шістнадцять тисяч сорок пять) грн. 00коп.В решті позовних вимог відмовлено.Стягнуто з ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» судовий збір в дохід держави в сумі 1378 грн.

Вказане рішення оскаржило ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» в особі ОСОБА_3 «Управління магістральних газопроводів «ЛЬВІВТРАНСГАЗ».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вважають рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а судом не здійснено оцінки належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Зазначають, що суд не надав оцінки письмовому доказу, а саме листу начальника ОСОБА_6 відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_7 від 09.03.2016 року, в якому зазначалося, що в журналі запрошених відвідувачів та доставлених ОСОБА_6 ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, який розпочато 03.08.2015 року та закінчено 06.11.2015 року з інв.№156н/т перебування позивача у ОСОБА_6 за вказаними свідком ОСОБА_8 датами не зафіксовано. Крім цього, зазначають, що судом не встановлено скільки часу під час робочого дня перебував позивач у слідчого і на прийомі у лікаря-стоматолога. Також, судом не встановлено чому систематичне відвідування позивачем стоматологічної поліклініки в робочий час є поважною причиною відсутності на робочому місці. Крім цього, вказують на те, що постановляючи оскаржуване рішення про стягнення з відповідача заробітної плати з 06.10.2015 року судом не встановлено чи був працевлаштований позивач у цей період. Крім цього, судом допущено і інші порушення вимог закону.

В судове засідання окрім представника відповідача решта особи, які беруть участь у справі не зявилися. Однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Клопотання позивача та його представника про відкладення розгляду справи, з посиланням на перебування позивача за кордоном, колегія суддів вважала необґрунтованим, оскільки жодних доказів такого перебування суду представлено не було. Крім цього, перебування позивача за кордоном жодним чином не може бути поважною причиною неявки його представника у судове засідання, жодних обґрунтованих доводів поважності причин неявки якої у судове засідання суду наведено не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 57-60 ЦПК України, ст.ст. 40, 94, 95, 233, 234 КЗпП України та задовольняючи позов частково, виходив з того, що ОСОБА_5 працював в УМГ «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» з 18.03.2015р. З 05.05.2015 року був переведений на посаду інженера 2 категорії проектно-кошторисного бюро підрозділів при апараті УМГ «Львівтрансгаз». Згідно наказу № 81-ос від 05.10.2015р. ОСОБА_5 звільнено з роботи відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, у звязку з прогулом без поважних причин. В оскаржуваному наказі про звільнення позивача, відповідач підставою такого зазначає розшифрування записів у журналі відлучень щодо працівника проектно-кошторисного бюро ОСОБА_5, який був відсутній на робочому місці із невиробничих причин зокрема: 12.08.2015, 13.08.2015, 17.08.2015, 25.08.2015, 08.09.2015, 10.09.2015, 14.09.2015 року. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, у робочі дні, а саме: 12.08.2015, 13.08.2015, 17.08.2015, 25.08.2015, 08.09.2015, 10.09.2015, 14.09.2015 року, працівник проектно-кошторисного бюро ОСОБА_5 був відсутній на своєму робочому місці. Це підтверджується і показами допитаних в судовому засіданні свідків Слідчого СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_8 та лікаря-стоматолога Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова ОСОБА_9, які також не спростовуються самим позивачем. Так, допитана в судовому засіданні свідок слідча ОСОБА_6 Відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_8, повідомила суду, про те, що в рамках кримінального провадження № 0002249 від 13.08.2015 року нею неодноразово здійснено виклик ОСОБА_5 для проведення процесуальних дій, а саме: 13.08.2015, 08.09.2015, 10.09.2015 та 14.09.2015 року. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка, лікар-стоматолог Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова ОСОБА_9 пояснила, що позивача, як пацієнта, знає давно. Оскільки, щоденник відвідувань пацієнтів за 2015 рік, лікар-стоматолог не зберегла, тому не змогла повідомити про точну дату прийому ОСОБА_5 Однак, надала свідчення про те, що позивач в серпні 2015 року неодноразово звертався до неї за стоматологічною медичною допомогою. За наведених обставин, звільнення позивача з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України, було проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства, наказ про його звільнення є незаконним, а позивач підлягає поновленню на роботі на раніше займаній посаді. Крім цього, судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату з 06.10.2015р. до 30.08.2016р., виходячи з його середньомісячного заробітку. Однак в матеріалах справи відсутня довідка про доходи ОСОБА_5 Вимоги про стягнення заробітної плати з 06.10.2015р. до 30.08.2016р. підлягають частковому задоволенню. За цей період позивач фактично своїх посадових обовязків як інженера 2 категорії проектно-кошторисного бюро підрозділів при апараті УМГ «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» не виконував. Тому суд вважає, що в його користь з відповідача підлягає стягненню мінімальна заробітна плата за цей період, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 1218грн. на місяць з 06.10.2015 року до 31.12.2015 року, 1378грн. на місяць з 01.01.2016 року до 30.04.2016 року та 1450грн. з 01.05.2016 року до 30.08.2016 року. Сума заробітної плати за два місяці та 17 днів у 2015 році становить 1218грн. х 3 + 58грн. х 17 = 3422,00грн. В період з 01.01.2016 року до 30.04.2016 року 1378грн. х 4=5512,00грн. Та з 01.05.2016 року до 31.08.2016 року 1450грн. х 4 =5800,00грн. Та з 01.09.2016 року по 27.09.2016 року 19 робочих днів становить 69 грн. х 19 = 1311 грн. Всього 16 045 гривні 00 копійок. Таким чином, позовні вимоги про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення стягнення середньої заробітної плати з 06.10.2015р. по 02.09.2016р. підлягають частковому задоволенню.

Перевіряючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково відповідають обставинам справи та вимогам закону, частина ж висновків суду таким не відповідають та частина обставин, які суд вважав встановленими, не доведено.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи та пояснень допитаних судом свідків, позивач, з 18.03.2015 року працював у відповідача ОСОБА_3 «Управління магістральних газопроводів «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ», а з травня 2015 року на посаді інженера 2 категорії проектно-кошторисного бюро підрозділів при апараті.

Оскаржуваним наказом позивача було звільнено з роботи, як дослівно вказано в наказі «… за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України». Підставою звільнення зазначено: пояснення позивача у журналі відлучень, листи: УМГ «Львівтрансгаз» слідчого Франківського РВ ГУМВС України у Львівській області, в.о. головного лікаря комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова та постанова Первинної профспілкової організації працівників апарату УМГ «Львівтрансгаз».

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст. 140 цього ж Кодексу трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Крім цього, згідно змісту ст. 141 Кодексу сам власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну. (ст. 142 КЗпП України).

Крім цього, відповідно до статті 147 Кодексу за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством ст. 147-1 КЗпП України).

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 148 Кодексу).

Відповідно до ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XVцього Кодексу).

Також, згідно, ст. 152 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право замість накладання дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу.

Відповідно до змісту вказаних норм закону за конкретне порушення трудової дисципліни може наставати дисциплінарне стягнення, зокрема, і у вигляді звільнення та вказане притягнення до дисциплінарної відповідальності не є обовязком роботодавця. Тобто, у випадку прийняття роботодавцем рішення про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, у наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника повинно бути зазначено конкретний факт порушення трудової дисципліни, у чому таке проявилось та відповідна норма, стаття, пункт, тощо порушені працівником, за які на нього накладається стягнення.

Із змісту оскаржуваного наказу вбачається, що у такому не зазначено конкретного факту порушення трудової дисципліни та у чому таке проявилось. Формулювання «…за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України.», жодним чином не слід вважати формулюванням певного факту порушення трудової дисципліни, таке формулювання не вказує і в чому конкретно проявилось порушення трудової дисципліни.

Вказане свідчить про безпідставність та необґрунтованість винесеного оскаржуваного наказу, а також, і про неможливість працівника належним чином ознайомитись із суттю наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та суттю порушення, що призвело до притягнення до дисциплінарної відповідальності; та у випадку незгоди з таким оскаржити такий у встановленому законом порядку; та відповідно про неможливість перевірки законності чи безпідставності накладеного стягнення; відповідності такого вчиненому порушенню, тощо.

Крім цього, перевіряючи факти відсутності позивача на робочому місці як підстави, на думку, представника відповідача, для звільнення позивача (про що у оскаржуваному наказі не йдеться), колегія суддів вважає, також, що вказані факти, що мали місце 12, 13, 17, 25 серпня та 8, 9, 10, 14 вересня 2015 року в жодному разі не слід вважати прогулом в розумінні ст. 40 ч.1 п.4 КЗпП України.

Так, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Також, згідно 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Крім цього, п. 24 вказаної Постанови вказує про те, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров'я, не може бути звільнений за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП, Власник або уповноважений ним орган можуть у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п.2 ст.40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

Однак такого у вказані дні з боку позивача не мало місця.

Так, по-перше, як вбачається із подання «в порядку ст. 43 КЗпП України» (а.с. 18) пояснень, щодо записів у журналі відлучень безпосереднього керівника позивача ОСОБА_10 (а.с. 19), 43 та письмових пояснень з цього приводу самого позивача (а.с. 44), та визнано і представником відповідача 12, 13 та 25 серпня 2015 року факту відсутності позивача на робочому місці більше 3 годин не було.

Перевіряючи, також, інші чотири дні, колегія суддів вважає, що відсутність позивача на робочому місці понад 3 години у ці дні не слід вважати прогулом, оскільки позивач не був відсутнім у ці дні на робочому понад 3 години без поважних причин.

По-перше відсутність на робочому місці 17.08.2015 року через перебування у лікаря стоматолога з дозволу безпосереднього керівника (що підтверджено згаданими письмовими поясненнями начальника Проектно-кошторисного бюро ОСОБА_10Є.) та за наявності відповідних медичних довідок про факти відвідин (про що йдеться у вказаному поясненні та поясненні позивача) та пояснень лікаря, у якого перебував позивач, що була допитана як свідок, не слід вважати відсутністю на робочому місці без поважних причин. Відповідно відсутність позивача у період з 8 год. 30 хв. по 11 год. 30 хв. (17.08.2015 року) з врахуванням часу на дорогу з роботи до лікаря і назад не слід вважати відсутністю на робочому місці без поважних причин.

Відсутність даних у компютерній картотеці Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова про відсутність у такій медичної картки позивача, про що вказано у листі в.о. керівника вказаного закладу із висновком про те, що така інформація вказує на те, що позивач у їх закладі не лікувався (а.с. 48), жодним чином не спростовує вказаних вище доказів про перебування позивача на прийомі у вказаного лікаря з дозволу його безпосереднього керівника.

Що стосується відсутності 17.08.2016 року у період з 14 год. 30 хв. по 17 год. 15 хв. у ОСОБА_6 ГУМВС України у Львівській області, то таку теж не слід вважати прогулом, оскільки по-перше така відсутність тривала менше 3 годин, по-друге така відсутність була викликана поважною причиною, а саме викликом у РВ, разом із іншими працівниками, а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_12, про що теж було відомо безпосередньому керівнику Начальнику ПКБ ОСОБА_10 та підтверджується, крім цього, протоколом допиту, про що знову ж йдеться у згаданих вже письмових поясненнях ОСОБА_10 та позивача.

Крім цього, не слід вважати прогулом відсутність позивача і у інші три дні 8, 10 та 14 вересня, оскільки у вказані дні позивач теж був відсутній на роботі з поважної причини, а саме перебував у слідчого згаданого РВ для проведення процесуальних дій за відповідними викликами, що підтверджується, як згаданими письмовими поясненнями, а крім цього листом слідчого І.Р. Отупор (а.с. 46) та поясненнями вказаної особи, що була допитана як свідок.

Відсутність на робочому місці у ці дні більше 3 годин, враховуючи час перебування для проведення процесуальних дій (30 хв., 40 хв. та 45 хв. відповідно), враховуючи час на дорогу, що складає близько 3 кілометрів від РВ (Львів, вул. Генерала Чупринки, 65) до місця роботи позивача (Львів, вул. Рубчака,3) і назад, а, також, період обіду з 12 год. 00хв. до 12 год. 45 хв. не слід знову ж вважати відсутністю більше трьох годин на робочому місці без поважних причин.

Аналогічно, не спростовує наведеного і лист начальника ОСОБА_6 відділу поліції ГУНП у Львівській області про відсутність інформації стосовно відвідин вказаного органу внутрішніх справ позивачем у ці дні (а.с. 152), за наявності згаданих доказів, зокрема, і пояснень слідчого та її листа, що безпосередньо вказують про причину відсутності позивача у вказані дні на робочому місці, про що було відомо безпосередньому керівнику.

Зважаючи на наведене судом вірно задоволено позов у частині скасування оскаржуваного наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі на попередньо займаній посаді.

Що ж до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 6.10.2015 року по 2.09.2016 року, то зважаючи на те, що таких позовних вимог не заявлялось (була заявлена вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 6.10.2015 року по 23.10.2015 року) стягнення суми у 16045 грн. за вказаний період слід вважати виходом суду за межі позовних вимог, що відповідно свідчить про безпідставність рішення суду в цій частині. Аналогічно слід вважати безпідставним нарахування суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи із мінімальної заробітної плати за цей період без посилання на жодні нормативно-правові акти, що свідчили б про законність такого нарахування.

Зважаючи на вказане рішення у цій частині вимог підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в позові в цій частині вимог зважаючи на відсутність у матеріалах справи даних про середній заробіток позивача, доказів про неможливість отримання яких позивачем не представлено.

У задоволенні вказаної вимоги судом апеляційної інстанції відмовлено за недоведеністю, що не позбавляє позивача повторно звернутись до суду з такою за наявності відповідних доказів.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими та таку задовольнити частково. Рішення ж суду у згаданій частині слід скасувати з ухваленням нового, яким у задоволенні такої вимоги слід відмовити. В решті ж рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» в особі ОСОБА_3 «Управління магістральних газопроводів «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 27 вересня 2016 року в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_13