Справа № 465/2931/12 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/783/4303/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 охорони здоров»я України ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 охорони здоров»я України на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станції м. Львова, ОСОБА_3 охорони здоров»я України, з участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, про скасування наказу, визнання недійсним запису про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в березні 2012 року звернулася в суд з позовом до Державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова, ОСОБА_3 охорони здоров»я України, з участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, про скасування наказу, визнання недійсним запису про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що з 06.06.2011р. по 09.06.2011р. перебувала на лікуванні у звязку з тимчасовою непрацездатністю.

08.08.2011 р. позивачці вручено телеграму, якою повідомлено про те, що згідно із наказом № 17-К від 06.06.2011р. її звільнено у зв»язку з скороченням чисельності штату, і що їй необхідно з»явитися для отримання трудової книжки. Таким чином, 08.08.2011р. позивач довідалась про те, що 06.06.2011 року, коли вона перебувала у лікарні, її звільнили з посади у зв»язку із скороченням.

Позивач вважає, що її звільнили з роботи з порушенням вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України в період тимчасової непрацездатності та з порушенням вимог ст. 42 КЗпП України, оскільки при скороченні посади помічника лікаря з гігієни харчування Державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова, яку вона займала, не було враховано, що вона мала вищу кваліфікацію порівняно з іншими працівниками (першу категорію), а також у неї в сім»ї не було інших членів сім»ї із самостійним заробітком, на утриманні мала двох доньок, одна з яких навчалась, двох пристарілих батьків (по 75 років), стаж роботи більше 30 років. На засіданні профкому, на якому вирішувалось питання про надання згоди на її звільнення, вона присутня не була, і не були враховані вищевказані обставини.

Крім цього вважає, що діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, оскільки 06.06.2011р. прийшла на роботу, здала лікарняні листки і написала заяву на продовження відпустки, як цього вимагають вимоги статей 78 та 80 КЗпП України. Натомість, в.о. головного лікаря почала застосовувати до неї погрози, що скоротить або звільнить по статті, позивач сильно розхвилювалась, їй стало дуже погано: з»явилися сильні болі в області грудей, біль під лопаткою лівої руки, терпкість, запаморочення, пітливість, тахікардія і піднявся тиск, як наслідок позивач вимушена була викликати на роботу швидку допомогу, тому з 06.06.2011 року перебувалана лікуванні. 16.06.2011р. її скерували на комісію МСЕК, комісія відбулась 20.06.2011р., яка дала їй третю групу інвалідності. Перелічені дії призвели до того, що вона тепер інвалід, до цього фактично довели нервові потрясіння, переживання, які вона отримала завдяки свідомим та упередженим діям і вчинкам в.о. головного лікаря Франківської СЕС ОСОБА_5

Уточнивши позовні вимоги (заява від 10.02.2016 р.) позивач просила визнати неправомірним та скасувати наказ № 17-К від 06.06.2016р. про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника лікаря з гігієни харчування за п. 1 ст. 40 КЗпП України, визнати недійсним запис про звільнення, внесений в трудову книжку ОСОБА_2 на підставі наказу № 17-К від 06.06.2011р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України, стягнути з ОСОБА_3 охорони здоровя України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 80400,40 гривень, середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні 14636,65 гривень та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., визнати ОСОБА_2 звільненою за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку з ліквідацією державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2016 року поновлено позивачу ОСОБА_2 строк на звернення до суду.

Позов задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано наказ № 17-К від 06.06.2011 р. Державного закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника лікаря з гігієни харчування за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Визнано недійсним запис про звільнення, внесений у трудову книжку ОСОБА_2 на підставі наказу № 17-К від 06.06.2011р. за п. 1 ст. 40 КЗпПУкраїни.

Стягнуто з ОСОБА_3 охорони здоров»я України (01061, м. Київ, вул. Грушевського, 7, ) на користь ОСОБА_2 (79013, м. Львів, вул. Глибока, 20/9) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 48158 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 охорони здоров»я України (061601, м.Київ, вул.Грушевського,7, ) на користь ОСОБА_2 (790013, м. Львів, вул. Глибока, 20/9) моральну шкоду у розмірі 3000 гривень.

Визнано ОСОБА_2 звільненою за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку з ліквідацією державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 охорони здоровя України (01061, м. Київ, вул. Грушевського, 7, ) в користь держави 5158 (п»ять тисяч сто п»ятдесят вісім) гривень судового збору.

Рішення суду оскаржив представника відповідача МОЗ України ОСОБА_6, вважає, що рішення підлягає скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального права.

На думку апелянта вимоги позивача до МОЗ України є безпідставними та необґрунтованими, оскільки на момент звільнення відбувалась ліквідація юридичної особи державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова, тому до голови ліквідаційної комісії перейшли повноваження щодо управління справами відповідного державного закладу.

Висновок суду про те, що органом управління Державного Закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львів» є МОЗ України, вважає помилковим.

Крім цього судом не враховано, що статтею 1167 ЦК України встановлено обовязковість існування підстав, за яких відшкодовується моральна шкода, зокрема, суд повинен з»ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) такі заподіяні, в якій грошовій сумі чи в матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду.

Вважає задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди необґрунтованим та недоведеним.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог районний суд в першу чергу виходив з того, що позивач ОСОБА_2 перший раз своєчасно звернулася з позовом у Франківський районний суду м. Львова і після залишення позовної заяви без розгляду (ухвала від 05.03.2012р. у справі № 2-2856/11) повторно звернулася до суду 28.03.2012р., тому повторне звернення до суду після залишення позовної заяви без розгляду відбулося в короткий строк, крім цього з пояснень позивача, остання не отримувала повісток про виклик до суду, відтак суд дійшов висновку, що строк звернення до суду позивачем пропущено з поважних причин і відповідно до вимог ст. 234 КЗпП України такий підлягає поновленню.

Стосовно звільнення позивача з роботи 06.06.2011 р. у період тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності, суд дійшов висновку, що таке її звільнення проведено з порушенням вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

Крім цього, задовольняючи позовні вимоги про визнання неправомірним та скасування наказу № 17-К від 06.06.2011 р. про звільнення позивача з посади помічника лікаря з гігієни харчування за п.1 ст.40 КЗпП України та визнання недійсним запису про звільнення, внесеного у трудову книжку на підставі вказаного наказу, суд звернув увагу на те, що згідно вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України маючи вищу кваліфікацію, ОСОБА_2 мала переважне право на залишенні на роботі порівняно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Крім цього, вона відносилась до осіб, в сім»ї яких не було інших працівників з самостійним заробітком, оскільки її чоловік помер у 2008 році та мала більш тривалий безперервний стаж роботи в Державному закладі «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» (більше 30 років) порівняно з ОСОБА_8

У звязку з ліквідацією відповідача Державного закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» та неможливістю поновлення позивача на роботі, суд задоволив позовну вимогу про визнання позивачки звільненою за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку з ліквідацією Державного Закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова».

Оскільки органом управління майном Державного Закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» є ОСОБА_3 охорони здоров»я України, про що свідчить наказ ОСОБА_3 охорони здоров»я України № 176-0 від 21.09.2012р. та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, тому суд стягнув із вказаного відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 48158 гривень за період з дати звільнення 06.06.2011 року по 03.04.2014 року дати припинення юридичної особи ДЗ «Франківська районна санітарно-епідіміологічна станція м. Львова».

При цьому, суд відмовив у стягненні середньомісячного заробітку за час затримки повного розрахунку позивача при звільненні з 06.06.2011р. по 09.04.2012р., оскільки звільнення визнано незаконним та стягнено середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що позивач звільнена з роботи незаконно, суд також вважав, що позивачці заподіяно моральні страждання у зв'язку з втратою нормальних життєвих зв»язків, відсутністю роботи, спілкування з колегами по роботі, переживань з боку позивача за своє майбутнє у зв»язку з втратою роботи, відтак враховуючи вимоги ст. 23 ЦК України щодо розумності та справедливості оцінив розмір відшкодування в 3000 гривень, які стягув ОСОБА_3 охорони здоровя України, як органу, уповноваженого управляти майном ліквідованого ДК «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова».

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом доказів, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками районного суду з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_9) 4 серпня 1980 року прийнята на роботу в санепідстанцію Радянського району м. Львова на посаду помічника санітарного лікаря відділення праці з 04 серпня 1980 року відповідно до наказу № 77 від 01.08.1980 р. (а.с. 105).

Згідно з наказом № 14 від 03 липня 1997 р. змінено прізвище помічника епідеміолога ОСОБА_9 на ОСОБА_2 у зв»язку з одруженням (т.1 а.с. 96).

Відповідно до наказу № 7-к від 12.11.2002р. ОСОБА_2 переведена на повну ставку помічника лікаря з гігієни харчування з 15 листопада 2002р.

Наказом № 47-ВO від 25 листопада 2010 року Державного закладу «Франківська районна санітарно-епідоміологічна станція» м. Львова вирішено питання про скорочення чисельності штату помічників санітарного лікаря з гігієни харчування у відділенні харчування.

Відповідно до штатного розпису ДЗ «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» станом на 30.09.2010 р. у відділенні гігієни харчування передбачено 4 штатні одиниці помічника лікаря-гігієніста, а відповідно до шатного розпису від 17.02.2011 р. передбачено 3 посади помічника лікаря-гігієніста (т. 1 а.с. 24-30).

Про наступне вивільнення у звязку із скороченням чисельності помічників санітарного лікаря з гігієни харчування у відділенні гігієни харчування були попереджені ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_2, при цьому останній попередження про наступне вивільнення від 01.12.2010р. № 3302/02, направлено рекомендованим повідомленням, що підтверджується копією квитанції (т.1, а.с. 38-41).

З акту від 06.12.2010 р., складеного в.о. головного лікаря ОСОБА_5, головою профкому ОСОБА_11, пом. лікаря ОСОБА_12 ДЗ «Франківська районна санепідстанція м. Львова» вбачається, що ОСОБА_2 в усній формі відмовилась від запропонованого працевлаштування на посаду помічника лікаря-епідоміолога (т.1 а.с. 42).

Наказом №17-к від 06.06.2011р. ОСОБА_2 звільнена з займаної посади з 06.06.2011р. у зв»язку із скороченням чисельності штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 34).

Розрахунок з позивачем проведено 09.04.2012р., що засвідчується видатковим меморіальним ордером за № 37 від 09.04.2012р.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом , зокрема у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, згідно частини 4 ст. 40 КЗпП України, забороняється звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасом непрацездатності.

Зазначена заборона не стосується звільнення з ініціативи працівника.

09 червня 2011 р. ОСОБА_2 виданий листок непрацездатності лікарнею швидкої медичної допомоги м. Львів, про те що остання перебула у стаціонарі з 06.06.2011р. по 09.06.2011р. (т.1 а.с. 48).

Відповідно до листа Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м.Львова від 05.09.2012р. ОСОБА_2 була доставлена в КМК ЛШМД 06.06.2011р. об 14 год. 30 хв. і госпіталізована в 2-е терапевтичне відділення. (т.1 а.с. 107).

Крім цього, згідно талону супровідного листа Станції швидкої медичної допомоги м. Львів, підстанція №1 ОСОБА_2 була доставлена в лікарню 06.06.2011р. об 13 год. 39 хв. з діагнозом вегето-судинний криз. (т.1 а.с. 47).

Зважаючи не те, що позивачка звільнена з роботи 06.06.2011 р. у період тимчасової непрацездатності, що підтверджується матеріалами справи, її звільнення проведено з порушенням вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України, докази, які б спростовували зазначене у матеріалах справи відсутні, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання неправомірним та скасування наказу № 17-К від 06.06.2011р. про звільнення позивача з посади помічника лікаря з гігієни харчування за п.1 ст.40 КЗпП України та визнання недійсним запису про звільнення, внесеного у трудову книжку ОСОБА_2 на підставі наказу № 17-К від 06.06.2011р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України є підставними та підлягають до задоволення.

Згідно з ст. 240-1 КЗпП України, у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення".

21.09.2012 р. ОСОБА_3 охорони здоров»я України видано наказ за № 176-о від 21.09.2012р. «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління ОСОБА_3 охорони здоровя України з метою виконання пункту 4 постанови КМ України від 14.11.2011р. «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади» та п. 197.1.2 Національного плану дій на 2012 рік щодо впровадження Програми економічних реформ на 2012-2014р.р. «Заможне суспільство. Конкурентноспроможна економіка, ефективна держава», затвердженого Указом Президента України від 12 березня 2012 р. № 187 (т.2 а.с. 31).

Цим наказом ліквідовано Державний заклад «Франківську районну санітарно-епідеміологічну станцію м.Львова».

Пунктом 3.7 цього наказу передбачено проведення в установленому законодавством України порядку інвентаризації, заходів щодо стягнення дебіторської та погашення кредиторської заборгованості, складання ліквідаційного балансу та подання його на затвердження до ОСОБА_3 охорони здоров»я України, а також відповідно до п. 3.8 здійснення заходів щодо передачі основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, заборгованостей та документів юридичних осіб на баланс Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України відповідної території або відповідного виду транспорту за актом прийому-передачі (т.2 а.с. 31-33).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи державного закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова» ОСОБА_3 охорони здоровя України з 04.04.2014р. за рішенням засновників.

Таким чином, у зв»язку з ліквідацією відповідача Державного закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» та неможливістю поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції підставно визнав ОСОБА_2 звільненою за п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з ліквідацією Державного Закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова».

Разом з цим, оскільки органом управління майном Державного Закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» є ОСОБА_3 охорони здоров»я України, що підтверджується наказом МОЗ України № 176-0 від 21.09.2012 р. та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців щодо ДЗ «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» (т.1 а.с. 247, т.2 а.с. 31), суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 235, 240-1 КЗпП України, розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», правильно стягнув з ОСОБА_3 охорони здоров»я України в користь позивача ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення з 06.06.2011р. по 03.04.2014р., оскільки дата припинення юридичної особи Державного Закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» - 04.04.2014р., при цьому розрахунок заборгованості заробітної плати за час вимушеного прогулу, відповідач не оскаржує.

В свою чергу, встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 (із послідуючими змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ст. 237-1 КЗпПУкраїни, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Враховуючи наведене, колегія суддів не може погодитись та вважати обгрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог стосовно стягнення відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_3 охорони здоров»я України на користь ОСОБА_2 у розмірі 3000 гривень, оскільки незаконність дій відповідача, який лише ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2015 року залучений до участі у справі як співвідповідач, не доведена у встановленому законом порядку, а також не встановлено безпосереднього причинового зв»язку між такими діями та наслідками, що в принципі виключається зазначеними матеріалами справи.

З наведених підстав, апеляційна скарга скарга ОСОБА_3 охорони здоров»я України підлягає задоволенню частково, рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2016 року в частині стягнення моральної шкоди необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні такої вимоги.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються ЗУ «Про судовий збір».

Судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми (ст. 7 ЗУ «Про судовий збір»).

Враховуючи те, що ухвалою від 06.06.2016 року відповідачу ОСОБА_3 охорони здоров»я України постановлено сплатити за подання апеляційної скарги 1001,90 грн., при цьому апелянт МОЗ України згідно платіжного доручення № 645 від 07.06.2016 р. сплатив 3941,06 грн, тому 2839,16 грн. необхідно повернути апелянту МОЗ України, як переплачену суму судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 охорони здоров»я України задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_3 охорони здоров»я України на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 гривень - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 охорони здоров»я України про стягнення моральної шкоди відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Повернути ОСОБА_3 охорони здоров»я України (061601, м.Київ, вул.Грушевського,7, ) 2839 (дві тисячі вісімсот тридцять дев»ять) грн. 16 коп. переплаченої суми судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_13