Провадження № 2/127/7189/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Подоляк М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, яку остання придбала 22.04.2016 року. У вказаній квартирі проживає та зареєстровані позивач та її діти Богдан та Вікторія. ОСОБА_2 а вказаній квартирі не проживає, хоча зареєстрований у ній ще з 2001 року, так як до розірвання шлюбу сторони разом винаймали дане житло. 10.06.2014 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано і вже більше року відповідач у вказаній квартирі не проживає. Факт відсутності відповідача підтверджується актом № 3030, складеним сусідами ОСОБА_1 у присутності працівників ВРС ТОВ «ЖЕО» від 05.10.2016 року. Відповідач у належній ОСОБА_1 квартирі не проживає, не є членом сімї, не несе витрат на її утримання. В той же час позивачу приходиться сплачувати надмірні комунальні послуги, які нараховуються на ОСОБА_2

Просить постановити рішення, яким визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням а саме квартирою № 33 в буд. № 11 по вул. Константиновича у м. Вінниці.

В судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Під час розгляду справи ОСОБА_1 уточнила підстави позову та просила про позбавлення права ОСОБА_2 користування спірною квартирою з посиланням на норми ЦК України

Відповідач у судовому засіданні заперечив у задоволенні заяви з тих підстав, що на даний час йому немає де зареєструватись.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, яку остання придбала 22.04.2016 року.

У вказаній квартирі проживає та зареєстровані позивач та її діти Богдан та Вікторія. ОСОБА_2 а вказаній квартирі не проживає, хоча зареєстрований у ній ще з 2001 року, так як до розірвання шлюбу сторони разом винаймали дане житло.

10.06.2014 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано і вже більше року відповідач у вказаній квартирі не проживає.

Факт відсутності відповідача підтверджується актом № 3030, складеним сусідами ОСОБА_1 у присутності працівників ВРС ТОВ «ЖЕО» від 05.10.2016 року. Відповідач у належній ОСОБА_1 квартирі не проживає, не є членом сімї, не несе витрат на її утримання. В той же час позивачу приходиться сплачувати надмірні комунальні послуги, які нараховуються на ОСОБА_2

Відповідно до 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Чинним законодавством України не передбачено збереження за попереднім користувачом квартири права користування жилим приміщенням у цій квартирі у разі переходу права власності на квартиру до нового власника.

Судом було встановлено факт відчуження спірного житлового приміщення і переходу права власності на майно до позивача, яка жодних договорів з відповідачем, щлюб з яким було розірвано ще до придбання квартири, не укладала, позивач виявила намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, відповідають положенням ст. 16 ЦК України, а порушене право користування власністю - відновленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є власником квартири та на підставі зазначеного суд приходить до висновку про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою 33, в буд. № 11 по вул. Константиновича в м. Вінниці.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача, а саме судовий збір в розмірі 551,20 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 29, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 109, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою 33, в буд. № 11 по вул. Константиновича в м. Вінниці.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя