Номер справи 623/1083/16-ц
Номер провадження 2/623/625/2016
РІШЕННЯ

іменем України

08 вересня 2016 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бутенка В.М.

при секретарі судового засідання Костенко В.В.

судового розпорядника ОСОБА_1

за участю: представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 посилається, що 1 жовтня 2004 року він уклав усний договір позики та передав ОСОБА_3 кошти в сумі 500 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі НБУ) на день звернення до суду становив 13 тис. 248 грн 55 коп.

В цей же день ОСОБА_3 одержав в борг кошти в сумі 500 доларів США, про що надав йому письмову розписку, в якій одночасно з цим ОСОБА_3 зобовязався щомісячно сплачувати 3% від суми, що складає станом на 1 березня 2016 року 2 тис. 055 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду становив 54 тис. 458 грн 95 коп.

Зазначені кошти ОСОБА_3 зобовязався повернути, але строк виконання боржником обовязку у розписці встановлений не був.

На його претензію до відповідача у березні 2016 року повернути суму позики, ОСОБА_3 у добровільному порядку відмовляється. Внаслідок дій відповідача має місце заборгованість по виплаті позики від 01.10.2004, яка станом на 1 березня 2016 року становить 67 тис. 707 грн 50 коп. (13 тис. 248 грн 55 коп. основний борг, 54 тис. 458 грн 95 коп. 3% за користування коштами).

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування збільшення позовних вимог ОСОБА_5 посилається, що 31 січня 2001 року ОСОБА_3, який на той час являвся субєктом підприємницької діяльності, надав йому Зобовязання, посвідчене нотаріально, яким ОСОБА_3 зобовязався проводити ОСОБА_5 щомісячно 25% чистого прибутку приватного підприємства «ОСОБА_3Ф.» за весь час існування газозаправних пунктів, здійснюючи з 31 січня 2001 року, в звязку з тим, що ОСОБА_5 була надана фінансова допомога в розмірі 26 тис. 180 грн (еквівалент 4593 доларів США).

На теперішній час ОСОБА_3 зобовязання не виконав.

Зазначив, що вказане Зобов'язання від 31.01.2001 слід вважати договором позики, за яким ОСОБА_3 зобовязаний повернути йому наданні в позику кошти 4593 доларів США.

На його претензію до відповідача у березні 2016 року повернути суму позики, ОСОБА_3 у добровільному порядку відмовляється. Внаслідок дій відповідача має місце заборгованість по виплаті позики від 31.01.2001, яка станом на 1 березня 2016 року становить 114 тис. 825 грн 50 коп.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань щодо повернення боргу не виконав, ОСОБА_5 просив стягнути з відповідача борг за договором позики від 1 жовтня 2004 року у розмірі 67 тис. 707 грн 50 коп. та борг за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп., та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

(а.с. 4-6, 46-49)

Позивач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, його інтереси представляв представник позивача ОСОБА_2, який у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, підтвердив суду обставини позову, просить позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 борг за договором позики у розмірі 67 тис. 707 грн 50 коп. та борг за договором позики у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп., стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за квитанціями.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пославшись на надуманість вимог, заперечував щодо укладання договорів позики з позивачем та факту отримання від ОСОБА_5 зазначених у позові коштів.

Відповідач ОСОБА_3 в подальшому в судове засідання не з'явився, його інтереси у судовому засіданні представляв ОСОБА_4, який надав заперечення на позов щодо невизнання позовних вимог за необґрунтованістю та не підтвердженим жодним належним та допустимим доказом (а.с. 60).

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пославшись на обставини, які викладенні у запереченнях на позов, надав суду заяву про застосування позовної давності, згідно ст. 267 ЦК України, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Вислухавши пояснення представників сторін, пояснення відповідача, покази свідка, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково з наступних підстав.

Суд установив факти і відповідні їм правовідносини.

Суд встановив, що 1 жовтня 2004 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 500 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду становив 13 тис. 248 грн 55 коп., а відповідач зобовязувався сплачувати щомісячно 3% від суми та повернути позивачу таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) без визначенням строку повернення боргу. В цей же день ОСОБА_3 одержав в борг кошти в сумі 500 доларів США, про що відповідач склав письмову розписку (а.с. 8, 35).

21 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою претензією повернути суму позики від 01.10.2004, яка станом на 01.03.2016 становить 67 тис. 707 грн 50 коп. (13 тис. 248 грн 55 коп. основний борг, 54 тис. 458 грн 95 коп. 3% за користування коштами), яку ОСОБА_3 отримав 26.03.2016, але у добровільному порядку відмовився у виконанні зобовязання (а.с. 9, 10).

За приписами статей 3, 4, 15 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у спосіб, передбачений ЦК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань.

При цьому суд враховує, що за змістом ст. 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У ч.1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

На відміну від договору позики, кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним, оплатним і двостороннім та відмінним за своїм субєктним складом, оскільки кредитором може виступати лише банк чи інша кредитна установа, яка має відповідну ліцензію.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (ч.2 ст. 1047 ЦК України).

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За приписами ст. 1052 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, предявив позов про стягнення боргу позивач підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання.

Ці дані підтверджуються розпискою відповідача (а.с. 35), показами свідка ОСОБА_6, який підтвердив, що у жовтні 2004 року ОСОБА_5 за вимогою ОСОБА_3 надав у борг відповідачу 500 доларів США, а відповідач написав розписку про борг та надав її позивачу.

Суд встановив наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики від 1 жовтня 2004 року, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час не ґрунтується на зазначених нормах закону вимоги позивача про укладення сторонами 31 січня 2001 року ще одного договору позики на 26 тис. 180 грн, оскільки ОСОБА_5 була надана ОСОБА_3 фінансова допомога в розмірі 26 тис. 180 грн (еквівалент 4593 доларів США) по Зобов'язанню (а.с. 50), за яким приватний підприємець ОСОБА_3 зобовязався проводити виплату гр. ОСОБА_5 щомісячно 25% чистого прибутку приватного підприємства «ОСОБА_3Ф.» за весь час існування газозаправних пунктів, здійснюючи з 31 січня 2001 року, що не є письмовим документом на підтвердження укладення договору позики та його умов у розумінні ст. 207 та ч.2 ст. 1047 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп., суд виходить з того, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Оскільки з тексту наданого ОСОБА_3 31 січня 2001 року Зобов'язання вбачається лише те, що відповідач отримав грошові кошти як фінансову допомогу, то спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики.

Висновок суду ґрунтуються на тому, що між сторонами у справі було укладено саме договір позики від 1 жовтня 2004 року, оскільки з розписки убачається підтвердження отримання відповідачем грошових коштів, умови їх надання та обовязок повернення.

Відповідач надав суду клопотання про застосування судом позовної давності, згідно ч.3 ст. 267 ЦК України, але вказані ним факти не найшли своє підтвердження згідно ч.2 ст. 57 ЦК України.

Приписами ст. 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов'язання, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У даному випадку вимоги позивача в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 1 жовтня 2004 року у розмірі 67 тис. 707 грн 50 коп. за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Оскільки, 21 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою претензією повернути суму позики від 01.10.2004, яка станом на 01.03.2016 становить 67 тис. 707 грн 50 коп. (а.с. 9), яку ОСОБА_3 отримав 26.03.2016 (а.с. 10), але у добровільному порядку відмовився у виконанні зобовязання, перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався про порушення свого права із квітня 2016 року, що не перевищує трьох років, які передували моменту звернення особи до суду.

За таких установлених обставин суд не застосовує правила ч.4 ст. 267 ЦК України для відмови у частині позовних вимог про стягнення боргу за договором позики від 1 жовтня 2004 року станом на 01.03.2016 у розмірі 67 тис. 707 грн 50 коп. (13 тис. 248 грн 55 коп. основний борг, 54 тис. 458 грн 95 коп. 3% за користування коштами).

Оцінюючи повно і всебічно встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до статей 10, 11, 57-60 ЦПК України, суд визнає, що у звязку з неналежним виконанням умов договору позики відповідач ОСОБА_3 допустив заборгованість за договором позики, тому, суд задовольняє вимоги позивача до відповідача в частині стягнення заборгованості за договором позики від 1 жовтня 2004 року станом на 01.03.2016 у розмірі 67 тис. 707 грн 50 коп., як подані в межах встановлених законом строків позовної давності.

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження існування підстав, передбачених ст.ст. 1046-1050 ЦК України, для стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача боргу за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп., позивач ОСОБА_5 до суду не представив.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп. за їх безпідставністю.

Згідно ст. 88 ЦПК України суд частково відшкодовує з відповідача на користь позивача судові витрати, які документально підтвердженні та складаються із судового збору в сумі 667,09 грн + 275,60 грн (а.с. 3, 12).

Керуючись статями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, індивідуальний реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1, інвалід 1 групи, не працює, зареєстрований за місцем проживання: 64309, Харківська область, м. Ізюм, вул. 24 Серпня (Червонопрапорна)АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, індивідуальний реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2, місце проживання зареєстровано: 64306, Харківська область, м. Ізюм, провул. Георгія Жуковського (Тельмана), буд. 4, кошти на відшкодування договору позики від 1 жовтня 2004 року станом на 01.03.2016 в сумі 67 тис. 707 грн 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, індивідуальний реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1, інвалід 1 групи, не працює, зареєстрований за місцем проживання: 64309, Харківська область, м. Ізюм, вул. 24 Серпня (Червонопрапорна)АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, індивідуальний реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2, місце проживання зареєстровано: 64306, Харківська область, м. Ізюм, провул. Георгія Жуковського (Тельмана), буд. 4, на відшкодування судових витрат в сумі 942 грн 69 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп. відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в строк 10 днів з дня проголошення рішення, а неприсутніми сторонами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд.

Головуючий: суддя