РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/760/16-ц

пр. № 2/759/1992/16

12 квітня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВК «Комунальник» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень,

В С Т А Н О В И В:

15.01.2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.2009 року, укладеного між ВАТ «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник», посвідченого приватним нотаріусом КМНО за реєстровим №3128. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.08.2009 року між ВАТ «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого відповідач придбав частину цілісного майнового комплексу приміщення (в літ. А): ІІІ поверх: площею 787,6 кв. м. та МСК, площею 26,0 кв. м., приміщення з №1 по №48 (групи приміщень №2); ІV поверх: площею 790,0 кв. м. та МСК, площею 26,2 кв. м., приміщення з №1 по №46 (групи приміщень №3); V поверх: площею 789,8 кв. м. та МСК, площею 26,0 кв. м., приміщення з №1 по №46 (групи приміщень №4). Загальна площа придбаних приміщень складає 2 445,60 кв. м., що складає 60/100 частин гуртожитку загальною площею 4 066,1 кв. м., що розташований по АДРЕСА_1. Позивачі проживають у вказаному гуртожитку на постійній основі. Внаслідок укладеного договору порушуються їх житлові права, в тому числі, право на приватизацію житла у гуртожитку. Позивачі вважають, що спірний договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки його укладено під час дії мораторію на відчуження гуртожитків, який встановлений у прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Ухвалою від 18.02.2016 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Представник позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову повністю з тих підстав, що оспорюваний договір відповідає положенням законодавства, неодноразово був предметом інших судових розглядів, якими відмовлено у визнанні його недійсним.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Святошинської РДА у м. Києві №87 від 31.01.2008 року (а. с. 10), затверджено реєстр житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Святошинському районі м. Києва. Відповідно до реєстру, затвердженого розпорядженням Святошинської РДА в м. Києві (а. с. 11), під гуртожитки використовується будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, балансоутримувач - ВАТ «Веркон».

31.08.2009 року ВАТ «Веркон» (далі - Продавець) і ТОВ «ВК «Комунальник» (Покупець) уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до п. 1.1 якого ВАТ «Веркон» зобов'язується передати майно, а саме: частину цілісного майнового комплексу - приміщення (в літ. А): ІІІ поверх: пл. - 787,6 кв. м. та МСК пл. 26,0 кв. м., прим. з №1 по №48 (групи прим. №2); ІV поверх; пл. - 790,0 кв. м. та МСК пл. 26,2 кв. м., прим. з №1 по №46 (групи прим. №3); V поверх: пл. - 789,8 кв. м. та МСК пл. 26,0 кв. м., прим з №1 по №46 (групи прим.№4); загальною площею 2 44,60 кв. м., що складає 60/100 частин гуртожитку, загальною площею 4 066,1 кв. м., що розташовані по АДРЕСА_1, у власність ТОВ «ВК «Комунальник», яке зобов'язується прийняти майно (купити) і сплатити за нього грошову суму. Приміщення, що відчужуються, належать ВАТ «Веркон», на підставі акту передачі - прийому майна ВАТ «Веркон» від 05.03.1996 року, та реєстраційного посвідчення, виданого КМБТІ від 12.03.1996 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО, зареєстровано в реєстрі за №3128 (а. с. 17 - 18).

Відповідно до реєстраційного посвідчення КМ БТІ м. Києва №006641 від 17.09.2009 року, записаного в реєстрову книгу №Д2з-39 за реєстровим №9п-з, приміщення (в літ. А), загальною площею 2 445,60 кв. м., що складає 60/100 частин (від гуртожитку, загальною площею 4 066,1 кв. м.), розташованого в АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «ВК Комунальник» (а. с. 19).

В гуртожитку по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6; ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8; ОСОБА_2 Будинок знаходиться на балансі ТОВ «ВК «Коммунальник». Квартири не приватизовані. Наведені обставини підтверджуються довідками форми №3, виданих ТОВ «ВК «Коммунальник» від 26.02.2014 №12/14, 07.12.2015 №14, 04.12.2015 №43 (а. с. 13, 14, 16).

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.03.2013 р. у справі № 5011-15/10405-2012 за заявою ПАТ «Веркон» про визнання його банкрутом затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс станом на 21.02.2013р.; ліквідовано банкрута - ПАТ «Веркон» як юридичну особу у зв'язку з банкрутством; дію мораторію припинено; провадження у справі про банкрутство № 5011-15/10405-2012 припинено. Постановою Вищого господарського суду України від 13.08.2013 ухвалу Господарського суду м. Києва від 12.06.2013 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2013 р. у справі № 5011-15/10405-2012 залишено без змін (а. с. 20 - 25).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Спір виник з тих підстав, що на думку позивачів договором купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.2009 року, укладеного між ВАТ «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник», порушуються їх (позивачів) житлові права, в тому числі, право на приватизацію житла, оскільки договір укладено під час дії мораторію на відчуження гуртожитків.

У відповідності до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів, у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання правочину недійсним.

Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин

В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно ч. 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають справи у порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, позивач повинен довести обставину порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів відповідачем.

Проте, в порушення зазначеного позивачами не доведено порушення їх прав у даних правовідносинах. Позивачами не надано належних доказів того, що їм в установленому порядку надавалися в користування саме ті приміщення, що були предметом оспорюваного договору купівлі-продажу. З наданих позивачами довідок вбачається, що вони займають лише ліжко-місця, а не кімнати, що виключає твердження про порушення права на приватизацію житла (саме приміщення), оскільки такого житла (приміщення) в гуртожитку на час розгляду справи вони не мають.

Також суд звертає увагу на те, що правовідносини між ПАТ «Веркон» і мешканцями гуртожитку регулювалися нормами житлового законодавства та знаходяться за межами правовідносин продавця (ПАТ «Веркон») з покупцем (TOB «ВК «Комунальник»).

Відповідно до статей 127, 128, 129, 132 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства. Працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

TOB «ВК «Комунальник», придбавши майно, в якому проживають мешканці, в тому числі і позивачі, є правонаступником попереднього власника (ПАТ «Веркон»), а тому має діяти у спосіб та в порядку, передбаченому законодавством для власників гуртожитків.

Юридична зміна приватного власника будівлі гуртожитку не вплинула на права його мешканців, що підлягають захисту.

Мешканці гуртожитку, в тому числі і позивачі, як проживали так і проживають в гуртожитку, сплачують комунальні послуги, їх права на користування житловою площею гуртожитку не оспорюються.

Облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, здійснюють органи державної влади, статус будівлі також не змінився.

Правовідносини між позивачами і TOB «ВК «Комунальник» регулюються нормами житлового законодавства. Мешканці гуртожитку і TOB «ВК «Комунальник» мають діяти у спосіб та в порядку, передбаченому законодавством для гуртожитків.

Позивачами не доведено суду того факту, що ТОВ «ВК «Комунальник» порушує визначені житловим законодавством права мешканців гуртожитку, зокрема, щодо користування жилою площею гуртожитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачі не є сторонами спірного договору купівлі-продажу, однак зазначають, що даний договір порушує їхні права та інтереси, оскільки у зв'язку з відчуженням майна вони позбавлені права на приватизацію житла у гуртожитку.

Суд звертає увагу на положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», відповідно до якої громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади.

В силу наведеної норми, для того, щоб позивачі набули право на приватизацію житлових приміщень, гуртожиток повинен бути переданий у власність відповідної територіальної громади, а за відсутності зазначеного, право на приватизацію у особи (позивачів) є не набутим (тобто відсутнє).

Позивачі посилаються на порушення права, яке вони на час розгляду справи не набули в силу положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а тому і порушити його неможливо, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

За таких обставин, оскільки позивачі не були стороною оспорюваного договору і відсутні докази порушення їхніх прав, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Позивачі посилалися на п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», відповідно до якого з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, установити мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом трьох років з дня опублікування цього Закону.

Наведена норма встановлює мораторій на відчуження гуртожитків, які увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації з метою недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти. За таких обставин оспорювати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.2009 року, укладеного між ВАТ «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник», з вказаних підстав може держава (відповідний державний орган), за чиї кошти будувався гуртожиток, або ж відповідні міські, селищні, сільські ради у чию власність приміщення гуртожитку могли бути передані (чиїх інтересів може стосуватися договір), а тому саме вказані особи є належними позивачами з вказаних підстав.

Мешканці ж гуртожитку, в силу п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», можуть оскаржити договір з вказаних підстав лише якщо внаслідок його укладення порушено житлові права мешканців гуртожитків або допускається їх виселення із займаних жилих приміщень, проте доказів зазначеного позивачі не надають, а тому заявлені вимоги є безпідставними.

Керуючись ст. ст. 15, 215 ЦК України, п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст. ст. 1, 15, 30, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 18.04.2016 року.

СУДДЯ Т.О. ЗАЄЦЬ