Категорія 33 Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого: Сала Т.Б., суддів: Іващука В.А., Марчук В.С. секретар Агеєва Г.В., за участі: прокурора Клименко Д.С. та представника ГУ ДКСУ ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Прокуратури Вінницької області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Вінницької області, Бершадського районного відділу Управління міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі ліквідаційної комісії даного відділу, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, -

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася в суд з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з Державної казначейської служби України, за рахунок коштів державного бюджету на її користь 100 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів в безспірному порядку з Державного бюджету України без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватись на цю суму.

Позов мотивовано тим, що позивач має сина, який є інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу і чоловіка, який також страждає на психічні розлади. ОСОБА_4 за ними постійно наглядає. 10.07.2012 року позивач подала до Управління праці та соціального захисту населення Бершадської РДА заяву про призначення на сина усіх видів соціальної допомоги, і соціальні служби призначили таку допомогу.

Бершадським РВ УМВС у Вінницькій області було проведено перевірку, внаслідок якої було викликано та допитано позивача.

03.03.2014 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні. 31.03.2014 року досудовим слідством та прокуратурою позивача було обвинувачено у тому, що вона вчинила шахрайство і заподіяла державі матеріальну шкоду на загальну суму 13 629 грн.

Вироком Бершадського районного суду від 14.11.2014 року позивача виправдано за відсутності в її діях складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06.02.2015 р. вирок суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.09.2015 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06.02.2015 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Таким чином, під слідством та судом позивач перебувала протягом 1 року і 6 місяців.

Позивач вважає, що незаконними рішеннями та діями відповідачів, як органів державної влади та їх посадових осіб їй було завдано моральну шкоду. Зазначає, що при визначенні моральної шкоди позивач враховує, що шкода завдана трьома суб'єктами владних повноважень: Бершадським РВ УМВС, прокуратурою району і прокуратурою області. За час перебування під слідством позивач душевно хвилювалась, і це завдало їй моральної шкоди. Крім того, на думку позивача, втрата здоров'я, є самостійною підставою для стягнення моральної шкоди. Так, під час досудового та судового слідства позивач втратила здоров'я. Через перенесені душевні хвилювання у неї розпочалася ішемічна хвороба серця, стенокардія, меготлива тахіоритмія. Також слід рахувати, що підставою для відшкодування шкоди є приниження честі, гідності та ділової репутації, оскільки півтора року лікарі, соціальні служби та сусіди знали про те, що позивач «являється шахрайкою». Це викликало негативне ставлення до неї у суспільстві. Все це поглиблювало її страждання та душевні хвилювання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України НП користь ОСОБА_3 40 000 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДКС України у Вінницькій області та Прокуратура Вінницької області подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу ГУ ДКС України у Вінницькій області мотивовано тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивачем не доведено незаконності дій органів, які призвели до завдання шкоди, а отже, правових підстав для відшкодування моральної шкоди не встановлено; ДКС України не несе відповідальність за дії органів державної влади; крім того, ДКС України не здійснювала жодних незаконних дій щодо позивача; позивачем не наведено доказів моральних страждань та не встановлено характер моральних страждань.

Апеляційну скаргу Прокуратури Вінницької області мотивовано тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, позивачем не доведено незаконності дій органів досудового слідства, а від так правових підстав для відшкодування шкоди не виникло, судом не наведено розрахунків щодо розміру стягуваної моральної шкоди, судом невірно вирахувано строк перебування позивача під слідством.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги (задоволено в меншому розмірі моральна шкода) прийшов до висновку про наявність підстав передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», для стягнення з Держави на користь позивача моральної шкоди за час перебування під слідством та суду.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, проте не погоджується з розміром моральної шкоди, стягнутої по рішенню суду, і такий висновок базується на аналізі норм матеріального права та позицій судів вищих інстанцій з врахуванням часу перебування позивача під слідством та судом.

Судом встановлено, що 14.03.2014 року (а не 03.03.2014 року) старшим слідчим СВ Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області позивачу ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у вчиненні шахрайства та у вчиненні шахрайства повторно, тобто злочину передбаченого ч. 1,2 ст. 190 КК України.

31.03.2014 року прокурором прокуратури Бершадського району ОСОБА_5І, затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні.

Вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 14.11.2014 року ОСОБА_4 визнано невинуватою у вчиненні злочинів та виправдано у звязку з відсутністю в її діях складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06.02.2015 року вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 14.11.2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.09.2015 року ухвалу апеляційного суду від 06.02.2015 року залишено без змін.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки описані вище обставини та процесуальні дії органів досудового слідства та суду стверджують існування кримінального провадження, факт незаконного повідомлення про підозру, закінчення провадження постановленням виправдувального вироку.

Для вирішення даного спору слід застосувати норми статті 2 цього Закону, який вказує випадки, при яких моральна шкода стягується , а саме п. 1 ст.2 Закону - постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках передбачених цим законом громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Згідно зі ст. 13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства.

За наявності заподіяння громадянинові моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством, але не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом з урахуванням вимоги розумності та справедливості, як того вимагає ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», тобто на час розгляду справи в суді першої інстанції, мінімальна заробітна плата становила 1450 грн.

Початок перебігу строку під слідством позивач рахує з моменту оголошення їй підозри 14.03.2014 року.

Кінцевою датою строку перебування позивача під слідством та судом буде день постановлення апеляційним судом ухвали апеляційного суду Вінницької області про залишення виправдувального вироку без змін, яка набирає законної сили з моменту проголошення - 06.02.2015 року.

На думку колегії суддів загальний строк складає повних 10 місяців.

Ухвалюючи рішення про стягнення з держави на користь позивача 40000 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції, виходячи не врахував вимоги ст. 13 Закону в частині кратності розміру шкоди до мінімального розміру заробітної плати.

Разом з цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що моральна шкода, виразилась в душевних стражданнях, які зазнав позивач у зв'язку із притягненням до кримінальної відповідальності, в порушенні нормального та звичного способу життя, в порушені деяких соціальних зв'язків, почутті приниження, відчаю і страху, що не могло не відбитись на її психологічному стані.

Крім цього, колегія суддів приймає до уваги, що слідчі органи взагалі безпідставно порушили кримінальне провадження не перевіривши всіх фактів, формально підійшли до своїх професійних обовязків, внаслідок чого позивачу, у якої на утриманні двоє хворих її близьких син та чоловік, і яка вчиняла дії для отримання від держави допомоги на їх утримання.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду із урахуванням ст. 23 ЦК України та постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Таким чином, законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи, з врахуванням обставин викладених у вищевказаній Постанові Пленуму ВСУ.

Приймаючи до уваги мотиви суду першої інстанції в чому саме полягає моральна шкода, враховуючи час перебування під слідством і судом, колегія суддів прийшла до висновку, що в даному випадку підлягає стягненню моральна шкода в розмірі кратному двом мінімальним розмірами заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати та час перебування заявниці під слідством і судом, подані докази заподіяння моральної шкоди, колегія суддів виходячи з наявності підстав, передбачених ст. 341 ЦПК України, а також вимог розумності та справедливості вважає, що постановлені судові рішення в частині стягнення моральної шкоди підлягають зміні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі 28 900 грн. (дві мінімальних заробітних плати * кількість місяців).

Твердження апелянтів про те, що суд першої інстанції не встановив вини правоохоронних органів у заподіянні моральної шкоди позивачу, як необхідної умови для відшкодування шкоди, є безпідставними, оскільки відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (ч. 2 ст. 1167 ЦК України), а стягнення з ДКС України з здійснюється як з державної установи, яка реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Оскільки сторони звільнені від сплати судового збору, то він, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 88 ЦПК України, компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області - відхилити.

Апеляційну скаргу Прокуратури Вінницької області - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2016 року - змінити, зменшивши розмір стягнутої моральної шкоди до 28 900 грн. (двадцять вісім тисяч девятсот гривень).

В решті рішення залишити без змін.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/

Судді: /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: