Номер провадження: 22-ц/785/8276/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Громіка Р.Д.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа Малиновський районний відділ м. Одеси Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Малиновський районний відділ м. Одеси Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа Малиновський районний відділ м. Одеси Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він під час проходження військової служби отримав від Міністерства Оборони України жиле приміщення, квартиру за адресою: АДРЕСА_1, складом сімї три особи позивач, дружина ОСОБА_6, донька ОСОБА_7.

В 2012 році у квартиру вселилися та були зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_8 батьки колишньої дружини позивача ОСОБА_6.

Після придбання в 2012 року колишніми подружжя ОСОБА_6 квартири за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, б. 4-В, кв. 8, у звязку із неприязненими стосунками ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишили спірну квартиру та поселилися у квартирі АДРЕСА_2, де і проживають на цей час.

ОСОБА_3 та ОСОБА_8 також з 2012 року проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1.

З метою створення уявлення, що вони проживають у спірній квартирі, періодично зявляються в ній, не маючи наміру фактично користуватися нею, тому позивач просив визнати ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, квартирою за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, б. 125/4, кв. 62.

В процесі розгляду справи відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, третьої особи Малиновського районного відділу м. Одеси Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, б. 125/4, кв. 62, та стягнення з останнього моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вони у встановленому законом порядку вселилися та зареєстрували своє постійне місце проживання у спірній квартирі.

Постійно проживають там.

Відповідач ОСОБА_4 після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 в грудні 2013 року залишив спірну квартиру і до цього часу там не проживає, відвідує квартиру періодично з метою створити уявність про проживання.

На підставі зазначеного ОСОБА_3 просив визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, б. 125/4, кв. 62.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні його позову, в цій частині ухвалити нове рішення, яким його зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Апеляційну скаргу також подав представник ОСОБА_4 ОСОБА_5, в якій він просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційних скарг, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4,суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі вселилися у спірну квартиру, як члени сім'ї позивача, а тому не можуть бути позбавлені права на користування житловим приміщенням після припинення сімейних відносин, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 64 ЖК України вони мають такі ж права та обовязки, як наймач і члени його сім'ї.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які би підтвердили з якого часу ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі без поважних причин, а також докази спричинення моральної шкоди. Також судом було зазначено, що між сторонами склалися неприязні та конфліктні відносини, внаслідок чого вони перешкоджають один одному користуватися спірною квартирою.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 30 грудня 2005 року головою Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради ОСОБА_4, як військовослужбовцю, на підставі розпорядження № 3830 від 26.12.2005 року було видано ордер на право заняття службового жилого приміщення, жилою площею 30,9 кв. м., що складається з 2 кімнат в квартирі за адресою АДРЕСА_3.

Відповідно до розпорядження голови Малиновської районної адміністрації № 238/01-06 від 17 березня 2010 року зазначену квартиру було виключено з числа службових, та особові рахунки на займану житлову площу було відкрито на імя ОСОБА_4.

Згідно довідок про склад сімї та реєстрацію від 19.11.2014 року та 16.03.2015 року, виданої Одеською КЕЧ будинкоуправління № 2, позивач є основним квартиронаймачем та зареєстрований у квартирі з 06.02.2006 року.

Відповідачі є членами сім'ї позивача: ОСОБА_6 (дружина) зареєстрована у квартирі з 06 лютого 2006 року, ОСОБА_7 (донька) зареєстрована у спірній квартирі з 20.05.2008 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (батьки дружини) зареєстровані у спірній квартирі з 06 червня 2012 року, що підтверджується довідкою випискою з будинкової книги від 16.03.2015 року (а.с.64).

Відповідачі набули право користування спірним житлом зі згоди позивача, ставши членами сім'ї основного квартиронаймача.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.10.2014 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сімї власника квартири відноситься дружина наймача, їх діти та батьки.

Відповідно до частини третьої зазначеної статті, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Особа, яка вселилася в будинок (квартиру), як член сім'ї власника цього будинку (квартири), не може бути позбавлена права на користування цим житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) на підставі правових норм, якими регулюється право власності.

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК України).

Як вбачається з актів обстеження на предмет проживання/не проживання, які були складені у присутності ОСОБА_4, та підписані: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11Д, ОСОБА_12, за період з грудня 2013 року по липень 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Д у спірній квартирі не проживають (а.с.67-74).

Зазначені свідки були допитані у суді першої інстанції, відповідно до клопотання представника позивача, та підтвердили факт підписання відповідних актів, засвідчивши, що дійсно на час їх складання в квартирі крім ОСОБА_4 ніхто не проживав.

Також свідок ОСОБА_13 зазначив, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні ОСОБА_4 житловою площею, у звязку з чим останній тимчасово проживав за його адресою.

Але колегія суддів звертає увагу, що відповідачами також до суду були надані акти обстеження квартири від 19.11.2015 року та 22.09.2015 року, з яких вбачається, що ОСОБА_4 В у спірній квартирі не проживає (а.с.175-176).

Та, у суді першої інстанції, за клопотанням відповідачів, були допитані свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які пояснювали, що ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживає.

З довідки Головного поштамту про отримання поштової кореспонденції в період з січня 2016 року по липень 2016 року, вбачається що ОСОБА_4 не отримував поштову кореспонденцію за спірною адресою.

Свідок ОСОБА_12 у своїй заяві від 21.04.2015 року зазначив, що ОСОБА_4 не мешкає у спірній квартирі 1,5 роки, а акти щодо не проживання осіб, які він підписав, не відповідають дійсності, оскільки він їх підписав коли вони були не заповнені (а.с.88).

Колегія суддів, як і суд першої інстанції, критично відноситься до наданих сторонами актів щодо не проживання особи у квартирі, та показів свідків, оскільки вони не містять інформації про причини відсутності однієї або іншої сторони у спірній квартирі.

Судом також встановлено, що між сторонами склалися стійки неприязні та конфліктні відносини, внаслідок чого вони перешкоджають друг другу користуватися спірною квартирою.

Відповідно до копій квитанції, що знаходяться в матеріалах справи, та пояснень сторін, оплата комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_4, проводиться обома сторонами.

Таким чином, аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що причини періодичного не проживання сторін у спірній квартирі є поважними, оскільки це є наслідком неприязних відносин між колишніми членами сімї, але це не може бути підставою для позбавлення права користування спірною квартирою ні позивача, ні відповідачів.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, сторонами не надано належних та допустимих доказів, які б дійсно підтверджували з якого часу особа не проживає в жилому приміщенні без поважних причин, чи не переривався перебіг строку тимчасової відсутності. Зазначені обставини повинні підтверджуватись належними та допустимими доказами, як це передбачено ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Дані статті стосуються збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами житла в державному житловому фонді.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Як вже було зазначено вище, сторонами не було надано достатньо доказів, для задоволення їх позовних вимог.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сторонами не було надано доказів, які би підтверджували факт постійної відсутності позивача або відповідачів у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, тому суд першої інстанції цілком законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за недоведеністю.

Оскільки вимоги щодо зняття з реєстраційного обліку є похідними від вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то суд першої інстанції цілком законно та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні і у цій частині.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 щодо відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції також цілком справедливо відмовив у їх задоволенні з наступних підстав.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою відносно нього самого, членів його сімї або близьких родичів, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у звязку зі знищенням або ушкодженням його майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

ОСОБА_3 в обґрунтування спричинення моральної шкоди посилається на те, що він є інвалідом, переніс операцію, а позивач своїми діями провокував його на конфлікти, зламував замки в дверях квартири коли його не було дома, усе це спричинило йому душевні страждання.

Але колегія суддів звертає увагу, що на підтвердження зазначеного позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у цій частині.

На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши усі матеріали справи, ухвалив обґрунтоване, законне рішення про відмову у заявлених позовних вимогах ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційних скаргах доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_16

ОСОБА_17

ОСОБА_2