Справа № 159/3472/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Луньова Т.М.
Провадження № 22-ц/773/537/16 Категорія: 48 Доповідач: Овсієнко А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка А.А.,

суддів - Антонюк К.І., Киці С.І.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2016 року,

установила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони з ОСОБА_3 з 01 червня 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. 18 лютого 2006 року ОСОБА_3 було подаровано його батьком частину жилого будинку, розташованого по АДРЕСА_1 Волинської області, яка складалась з двох кімнат площею 25 кв.м. та 13,7 кв.м., та відповідно становила 27/100 частини усього будинку.

Під час шлюбу сторони за власні кошти та спільними зусиллями здійснили реконструкцію та добудову подарованої частини будинку, а також її капітальний ремонт, внаслідок чого частка відповідача ОСОБА_3 у будинку збільшилась до 50/100 частин. Таким чином, у результаті будівництва та ремонтних робіт вказаної частини будинку, а також облаштування двору, будівництва огорожі, цінність належної відповідачеві частки у нерухомому майні істотно збільшилась.

У зв'язку з цим позивач на підставі ст.62 СК України просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя із визначенням рівних часток кожного із подружжя.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Позивач, її представник та відповідач в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи. І оскільки про причини своєї неявки зазначені особи суд не повідомляли, про відкладення розгляду справи не клопотали, то у відповідності з вимогами ст.305 ЦПК України колегією суддів було визнано за можливе апеляційний розгляд даної справи проводити за їх відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_1 просила відхилити подану апеляційну скаргу з огляду на безпідставність наведених у них доводів та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що подарована відповідачеві до шлюбу частина будинку АДРЕСА_1, істотно збільшилися у своїй вартості внаслідок добудови та перепланування ще до укладення шлюбу з позивачем. І оскільки зроблені під час шлюбу за спільні кошти та за особисті кошти позивача поліпшення даного нерухомого майна є незначними за своєю вартістю, то вищевказана частина будинковолодіння не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначені висновки суду першої інстанції, з якими погоджується й колегія суддів, ґрунтуються на повно та всебічно встановлених обставинах справи, а також відповідних їм нормах матеріального права.

Так, згідно із ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом наведеної норми закону майно, яке належало одному з подружжя, може бути визнано судом спільною сумісною власністю з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Проте, для застосування передбачених вищевказаною статтею правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об'єкту.

Судом першої інстанції правильно встановлено, і це підтверджується наявними у справі письмовими доказами, що 18 лютого 2006 року ОСОБА_4 (батько відповідача) подарував відповідачу ОСОБА_3 27/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Встановлено також, що 01 червня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровали шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області зроблено актовий запис №234 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1

У своїх запереченнях проти позову відповідач покликався на те, що основні роботи по будівництву прибудови до подарованої йому частини житлового будинку АДРЕСА_1 були проведені ще до укладення шлюбу з позивачем ОСОБА_2 за кошти його матері ОСОБА_5

Відповідач зазначив, зокрема, що наприкінці весни - початку літа 2005 року ним було залито фундамент під прибудову. Після цього, через рік, наприкінці весни - на початку літа 2006 року було зведено стіни прибудови, а восени цього ж року - покрівлю. Решта робіт по внутрішньому та зовнішньому оздобленню належної ОСОБА_3 частини будинку здійснювалась хоча й під час шлюбу з позивачем, однак за кошти його матері ОСОБА_5

Дані обставини повністю підтверджуються показаннями допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_5, які є детальними, чіткими та послідовними й повністю узгоджуються між собою.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи №7975-7977 від 09.12.2015 року (а.с.97-104) вбачається, що внаслідок здійснення добудови до належної відповідачу ОСОБА_3 частини вищезгаданого будинку, належне йому майно істотно збільшилось у своїй вартості, а саме - на 235855 грн. (вартість добудови+вартість додаткових ремонтно-будівельних робіт+вартість покрівлі та вікон).

Даний висновок експерта повністю узгоджується із фактичними обставинами справи, встановленими судом, та складений у відповідності до затвердженої Міністерством юстиції України методики 10.6.02 «Організація проведення судових будівельно-технічних експертиз по цивільних справах», а тому підставно покладений судом в основу свого рішення наряду з іншими дослідженими доказами.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на ту обставину, що внаслідок здійсненої добудови до належної ОСОБА_3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 частка останнього у будинковолодінні збільшилась із 27/100 до 50/100 частин, і вартість належної йому частки в нерухомому майні істотно збільшилась за рахунок трудових та грошових затрат подружжя, а також самого позивача та її батька.

Разом з тим, з пояснень свідка ОСОБА_11 (батько позивача) вбачається, що він брав участь у придбанні будівельних матеріалів на добудову спірного будинковолодіння, а також особисто проводив ремонтно-будівельні роботи, вартість яких становить 43660 грн., що відповідно становить не більше 12% від вартості будинку, згідно вищевказаного висновку експерта.

При цьому, свідки ОСОБА_12, ОСОБА_11, а також позивач ОСОБА_2 беззаперечно визнали ту обставину, що зведення фундаменту та стін прибудови, облаштування покрівлі, зовнішні оздоблювальні роботи, облаштування подвір'я бруківкою здійснювалось виключно за кошти матері відповідача - ОСОБА_5

Посилання позивача на ту обставину, що виготовлення проектно-технічної документації на перепланування та реконструкцію спірної частини житлового будинку, а також оформлення права власності на 50/100 новоутворених частин даного будинковолодіння за відповідачем мало місце в період шлюбу, а саме у 2009 - 2010 роках (а.с.15-23) свідчить лише про фактичне узаконення здійсненого відповідачем раніше самочинного будівництва і жодним чином не спростовують досліджених судом доказів у справі, а саме - показань зазначених вище свідків щодо термінів та обсягів проведених відповідачем ремонтно-будівельних робіт.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, об'єктивно, повно та всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм відповідну правову оцінку, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що вищевказане нерухоме майно не набуло статусу спільної сумісної власності подружжя в силу того, що воно було набуте відповідачем за договором дарування та істотно перетворене ним ще до укладення шлюбу з позивачем, а здійснені в період шлюбу спільними зусиллями та коштами сторін поліпшення не призвели до істотного збільшення його вартості.

За таких обставин судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_2

Натомість, доводи апеляційної скарги зводяться виключно до довільної інтерпретації позивачем фактичних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і жодним чином не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А тому, з огляду на вищевикладене, апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді