Справа № 450/1367/15 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/2546/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота&nbsp; Т.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, Пустомитівського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) про поновлення на роботі, оплату часу вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалено скасувати розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації від 22 травня 2015 року № 80 -к «Про звільнення ОСОБА_3Я.» та поновлено позивача на посаді директора Пустомитівського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) з 23 травня 2015 року. Стягнуто з Пустомитівського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в користь ОСОБА_3 кошти за час простою за період з 13 травня 2015 року по 22 травня 2015 року у розмірі 1 019, 83 грн., компенсацію за невикористану відпустку за період з 5 серпня 2014 року по 22 травня 2015 року у розмірі 3 956,75 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2015 року по 12 січня 2016 року у розмірі 31 816,18 грн. Стягнуто з Пустомитівської районної державної адміністрації в користь ОСОБА_3 5 000 грн. в якості відшкодування за заподіяну моральну шкоду. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді директора Пустомитівського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) та стягнення в його користь середньомісячного заробітку допущено до негайного виконання. Проведено розподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідача в дохід держави судового збору.

Рішення суду оскаржила Пустомитівська районна державна адміністрація Львівської області, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд неповно з'ясував усі обставини справи, не дослідив доказів у справі, не надав їм належної оцінки. Вказує, що до особи, яка займає посаду директора, ставиться вимога про наявність вищої освіти. Позивач такої освіти не має. Вважає, що відповідачем не порушено трудові права позивача, а відтак, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.11, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Встановлено, що позивач з 20 серпня 2002 року працював на посаді директора Пустомитівського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та непрацездатних громадян, що стверджується наказом Управління праці та соціального захисту населення Пустомитівської районної державної адміністрації № 176 від 20 серпня 2002 року (а.с.159).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1417 від 29 грудня 2009 року та розпорядження Пустомитівської районної державної адміністрації № 154 від 12 березня 2010 року Пустомитівський територіальний центр соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян перейменовано у Пустомитівський районний територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг).

Розпорядженням Голови Пустомитівської районної державної адміністрації №116-к від 4 серпня 2014 року відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», на виконання постанови Пустомитівського районного суду Львівської області №450/1676/14-п ОСОБА_3, директора Пустомитівського районного територіального центру соціального обслуговування, звільнено із займаної посади з 4 серпня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2015 року скасовано розпорядження Голови Пустомитівської районної державної адміністрації №116-к від 4 серпня 2014 року та поновлено ОСОБА_3 на посаді (а.с.15-18).

18 травня 2015 року відповідачем прийнято розпорядження № 78-к про поновлення позивача на посаді з 5 серпня 2014 року (а.с.6).

Згідно з розпорядженням № 80-к від 22 травня 2015 року позивача звільнено із займаної посади з 22 травня 2015 року на підставі п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з виявленням невідповідності працівника займаній посаді (а.с.7).

Судом встановлено, що при призначенні позивача на посаду директора до кандидата не ставилася вимога про наявність вищої освіти (магістр, спеціаліст) відповідного напряму підготовки, що відповідає Типовому положенню про територіальний центр соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян, затвердженому наказом Міністерства соціального захисту населення № 44 від 1 квітня 1997 року.

Розпорядженням Голови Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області № 809 від 5 листопада 2010 року затверджено Положення про Пустомитівський районний територіальний центр соціального обслуговування. У п.10 цього положення зазначено, що територіальний центр очолює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади в установленому порядку Головою Пустомитівської районної державної адміністрації за пропозицією управління соціального захисту населення, погодженою з Головним управлінням праці та соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації (а.с.77-81,171).

Відповідно до Положення про Пустомитівський районний територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого у 2013 році, територіальний центр очолює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади в установленому порядку Головою Пустомитівської районної державної адміністрації за пропозицією Управління соціального захисту населення Пустомитівської районної державної адміністрації, погодженою, відповідно, з Департаментом соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації. Посаду директора територіального центру може займати особа, яка має вищу освіту (магістр, спеціаліст) відповідного напряму підготовки і роботи на керівній посаді не менш як п'ять років (п. 10 ).

Кваліфікаційна вимога про наявність вищої освіти у особи, яка займає посаду директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), введена Положенням у редакції 2013 року (а.с.132). Судом встановлено, що позивач не має вищої освіти за кваліфікаційним рівнем магістр чи спеціаліст.

Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню цієї роботи. Підставою для розірвання трудового договору є саме виявлена невідповідність. Якщо працівник, який не має документа про освіту або досвіду роботи, трудової діяльності, передбачених кваліфікаційними характеристиками, був прийнятий на роботу, надалі він не може бути, за загальним правилом, звільнений з роботи з причини лише відсутності документа про освіту та досвіду трудової діяльності, оскільки про таку невідповідність працівника було відомо і раніше.

Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» за цією підставою можуть бути звільнені працівники тільки в тому випадку, якщо будуть установлені фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або втрати здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов'язки, або виконання їх протипоказане за станом здоров'я, або несприятливе для членів трудового колективу або громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Виявленою невідповідністю у подібному випадку може бути неякісне виконання робіт, неналежне виконаннятрудових обов'язків через недостатню кваліфікацію. Тобто, неналежне виконання працівником трудових обов'язків є результатом недостатньої кваліфікації. Загальна оцінка роботи працівника за відсутності конкретних фактів неналежного виконання трудових обов'язків не може вважати достатнім доказом його невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі. Водночас, виконання окремих видів робіт передбачає обов'язкову наявність документа про освіту та присвоєння кваліфікації, про проходження перевірки знань, про допуск до роботи. У деяких випадках працівник взагалі не може бути допущений до роботи в разі відсутності в нього при собі відповідного документа (водій, який не має права управління транспортним засобом).

У справі відсутні дані про те, що позивач внаслідок недостатньої кваліфікації не може належно виконувати покладені на нього трудові обов'язки. Відповідач не надав доказів, які б це підтверджували. Він не перебував на посаді та не виконував роботи, які виключають допуск до роботи при відсутності документа про вищу освіту.

Крім того звільнення працівника із зазначеної вище підстави допускається лише за відсутності можливості перевести останнього за його згодою на іншу роботу, яку він здатний виконувати з урахуванням його професії (спеціальності), кваліфікації. Це питання не розглядалося роботодавцем. Відповідач надав апеляційному суду інформацію, яка зазначене вище підтверджує. Зокрема, листом № 04/21-1409 від 12 травня 2016 року Пустомитівська районна державна адміністрація повідомила, що не могла запропонувати позивачеві вакантну посаду в державному органі, оскільки він не був державним службовцем.

З наявних у справі грамот та розпоряджень Голови районної ради вбачається, що в період 2009-2012 років позивач неодноразово нагороджувався за сумлінну працю у сфері реалізації державної політики з питань соціального захисту, високий професіоналізм, нагороджений відзнакою Голови Пустомитівської районної ради «За заслуги» (а.с.26-32).

Не можна визнати правильним припинення трудового договору з позивачем за п.2 ст.40 КЗпП України, оскільки не встановлено, що таке проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків або це є небезпечним для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує; і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу; що позивач, як керівник установи, не здатний забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Не можна визнати законним звільнення із зазначених підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

На підставі аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про незаконність оскаржуваного позивачем розпорядження щодо звільнення позивача, яке підлягає скасуванню з поновленням його на роботі з 23 травня 2015 року.

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП та п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно зі ст. 2 цього Закону структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Суд першої інстанції зробив вірний висновок, що період з 5 серпня 2014 року по 22 травня 2015 року, тобто з часу поновлення на роботі позивача по дату його звільнення, дає право позивачеві на щорічну основну відпустку.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав зазначених у п.2 ст.40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середньомісячного заробітку. Таким чином позивачеві гарантовано право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середньомісячного заробітку.

Судом першої інстанції мотивовано розрахунок сум, які підлягають стягненню в користь позивача у зв'язку із незаконним звільненням. У апеляційній скарзі доводи про незгоду з оскаржуваним рішенням у цій частині відсутні.

Судом встановлено порушення трудових прав позивача. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд прийшов до правильного висновку про визначенні розміру морального відшкодування в розмірі 5 000 грн., врахувавши, що позивач був незаконно звільнений із роботи, а також те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу відшкодовується позивачеві за рішенням суду у повному обсязі. Така шкода підлягає стягненню з Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області в користь позивача, оскільки рішенням керівника зазначеного органу позивача незаконно звільнено з роботи.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні обставин справи судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.І ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: