АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забігайло Людмила Петрівна про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень на квартиру та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/14556/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П. Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П. 24 лютого 2016 року, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень на вказану квартиру, визнання за ним права власності в порядку спадкування на 1/6 частину квартири.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що його батьки ОСОБА_8 та

ОСОБА_4 у 1969 році, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, сплативши пайовий внесок до ЖБК «Монтажник», отримали у власність кооперативну квартиру АДРЕСА_1, яка була оформлена на батька ОСОБА_4, який був членом кооперативу, однак свідоцтво про право власності батько отримав у 2012 році.

Позивач стверджував, що після смерті матері у грудні 2015 року, яка не залишила заповіту, він заяви до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину не подавав, оскільки на день смерті матері проживав у квартирі, яка належала батькам.

У березні 2016р. він дізнався, що батько подарував всю квартиру брату, хоча не мав права розпоряджатися частиною, яка належала матері і на частину якої він має право, як спадкоємець першої черги.

Рішенням суду від 5 жовтня 2016 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з відповідачів судові витрати.

Представник позивача посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, так як суд неправильно виходив з того, що спірна квартира належала на праві власності тільки ОСОБА_4, який був членом кооперативу, оскільки пайові внески сплачувалися під час перебування подружжя ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі, а у квартирі проживали всі члени сім'ї.

Також представник позивача вважає, що позивач не повинен був подавати заяву до

- 2 -

нотаріуса про прийняття спадщини, так як його мати на час смерті була зареєстрована у спірній квартирі, а відтак він вважається таким, що прийняв спадщину.

Колегія судів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідачів, який просив залишити рішення суд без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у ЖБК «Монтажник».

Згідно довідки ЖБК «Монтажник» пайовий внесок за квартиру був виплачений 12 червня 1984р., членом кооперативу є ОСОБА_4

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 15 березня 2012р. квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4

ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 1966р., мають двох синів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, позивач по справі, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 29 грудня 2015р.

24 лютого 2016р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що подружжя ОСОБА_8 не проводили поділ спільного майна, частина, яка належала померлій ОСОБА_8 за її життя не визначалася, позивач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а відтак підстав для визнання за ним права на частину квартири не має.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, так як він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Матеріали справи не містять документів, на підставі яких ОСОБА_4 була надана спірна квартира, проте, відповідно до довідки форми № 3 ЖБК «Монтажник» від 22 квітня 2013р., вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 були в ній зареєстровані з 1969р. (с.с.8).

Згідно довідки ЖБК «Монтажник» від 1 липня 2016р. членом кооперативу був

- 3 -

ОСОБА_4 з 30 червня 1969р. і сума пайового внеску за квартиру була повністю сплачена 12 червня 1984р.

Отже, відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність» ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, а згідно ст. 22 КпШС України та ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність» вона є спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_8

При цьому, суду першої інстанції не було надано доказів, що пайові внески за квартиру сплачували не спільно подружжям ОСОБА_8, а за особисті кошти ОСОБА_4

Частиною 1 статті 28 КПшС України було визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Таким чином, ОСОБА_8 на час смерті належала Ѕ частина зазначеної квартири.

Та обставина, що за життя ОСОБА_8 не проводився поділ спільного майна подружжя, не є підставою для висновку, що ОСОБА_8 не мала права власності у спільному майні подружжя, а ОСОБА_4 після смерті дружини набув право на повне розпорядження всім спільним майном.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, до спадщини ОСОБА_8 входила Ѕ частина квартири АДРЕСА_1.

Частинами 2 та 3 статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Матеріали справи не містять інформації, що ОСОБА_8 залишила заповіт, а відтак її спадщина спадкується за законом.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач є сином ОСОБА_8, а відтак є спадкоємцем за законом першої черги.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції повинен був перевірити дотримання сторонами спірного договору дарування вимог закону саме на момент вчинення правочину.

Проте, суд першої інстанції вказаних норм матеріального права та роз'яснення

- 4 -

Верховного Суду України не врахував і прийшов до неправильного висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним.

Разом з тим, з обставин справи та наявних у справі доказів вбачається, що станом на день укладення договору дарування, 24 лютого 2016р., відповідно до норм матеріального права квартира АДРЕСА_1 не належала ОСОБА_4 на праві власності у повному обсязі, так як Ѕ частина вказаної квартира була власністю ОСОБА_8, а після її смерті стала її спадковим майном і підлягала спадкуванню її спадкоємцями.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що на час укладення спірного договору дарування не закінчився визначений ст. 1268 ЦК України строк прийняття спадщини ОСОБА_8, а відтак, ОСОБА_4 не мав законних підстав для розпорядження всією квартирою, крім частини, яка належала йому, як частка у спільному майні подружжя.

Статтею 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що спірний договір дарування є недійсним в Ѕ його частині, так як ОСОБА_4 мав правові підстави розпорядитися Ѕ частиною квартири, яка належала йому.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач не прийняв у визначеному законом порядку спадщину ОСОБА_8, так як не подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, є передчасними.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Висновок суду, що спадкодавець ОСОБА_8 на момент смерті постійно проживала у м. Бровари, не ґрунтується на доказах, які містяться у матеріалах справи, так як такої інформації документи, які є у матеріалах справи, не містять.

Разом з тим, під час розгляду справи судом першої інстанції сторони не заперечували, що ОСОБА_8 на момент смерті була зареєстрована у спірній квартирі.

Вказана обставина також підтверджена довідкою ЖБК «Монтажник» від 12 грудня 2016р., яка надана апеляційному суду.

Пунктом 1.12. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012р. № 296/5, визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України. Якщо спадкодавець мав декілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Отже, позивач не позбавлений можливості подати заяву про прийняття спадщини своєї матері та доводити своє право на спадкування.

Крім того, на момент укладення спірного договору дарування строк для прийняття спадщини не сплинув.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Враховуючи, що позивач не надав суду доказів неможливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріуса, його вимоги про визнання за ним права власності на 1/6 частину квартири у порядку спадкування за законом задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про скасування державної

- 5 -

реєстрації прав та їх обтяжень на спірну квартиру, так як вказані дії зобов'язана вчинити приватний нотаріус, яка посвідчила неправомірний договір, проте, вона не є стороною у справі, а визначена третьою особою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно встановлені фактичні обставини справи, не оцінені надані сторонами докази, неправильно застосовані норми матеріального права при вирішенні даного спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідачів у рівних частках підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору за подачу позову до суду першої інстанції у сумі 551грн. 20коп. та за подачу апеляційної скарги у сумі 606грн. 32коп., а всього 1157грн. 52коп., тобто з кожного відповідача по 578грн. 76коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 24 лютого 2016р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забійгало Л.П., реєстраційний номер 28426334, недійсним в Ѕ частині.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 з кожного судові витрати по 578грн. 76коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: