Справа № 140/2400/15-ц Провадження № 22-ц/772/1388/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 20Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Шемети Т.М., Зайцева А.Ю., з участю секретаря Топольської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 2 березня 2016 року,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 подав цей позов, за яким просив: визнати дійсним договір купівлі-продажу від 14 березня 2013 року, укладений між ним та ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_4; визнати за ним право власності на автомобіль марки ВАЗ 21099 СПГ, 2006 року виробництва, шасі (кузов, рама) № Y6D4354, реєстраційний № НОМЕР_1; зобовязати міський відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції звільнити цей автомобіль з-під арешту, накладеного за постановами про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 6 лютого 2014 року та 19 лютого 2015 року.

Вказував, що 14 березня 2013 року уклав у простій письмовій формі з ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого на підставі довіреності, посвідченої 6 вересня 2012 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за № 8247, діяв ОСОБА_4, договір купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ 21099 СПГ, 2006 року виробництва, шасі (кузов, рама) № Y6D4354, реєстраційний № НОМЕР_1. На виконання умов цього договору сторони склали акт приймання-передачі, ОСОБА_4 видав на його ім`я довіреність на право розпорядження автомобілем, передав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Він, в свою чергу, сплатив ОСОБА_4 34 тис. грн. Станом на момент укладання договору обтяжень та заборон на автомобіль не було, але 22 серпня 2015 року під час руху на автомобілі ОСОБА_6 був зупинений працівниками міліції, які повідомили, що автомобіль перебуває у розшуку, вилучили його та помістили на спеціальний майданчик, де він перебуває до тепер.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 2 березня 2016 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 14 березня 2013 року ОСОБА_2 підписав з ОСОБА_7, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої 6 вересня 2012 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за № 8247, договір купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ 21099 СПГ, 2006 року виробництва, шасі (кузов, рама) № Y6D4354, реєстраційний № НОМЕР_1 (а. с. 8). Того ж дня ОСОБА_4 та ОСОБА_2 склали акт приймання-передачі автомобіля (а. с. 9), ОСОБА_4 видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність на право розпорядження автомобілем (а. с. 11), передав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Згідно з розпискою ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_4 за автомобіль 34 тис. грн (а. с. 14).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля марки ВАЗ 21099 СПГ, 2006 року виробництва, шасі (кузов, рама) № Y6D4354, реєстраційний № НОМЕР_1, є ОСОБА_3

22 серпня 2015 року інспектор ДПС ОСОБА_8 вилучив у ОСОБА_2 автомобіль на підставі постанов про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 6 лютого 2014 року та 19 лютого 2015 року міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції (а. с. 16 18).

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт), а відтак вважати укладеним підписаний між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу не можна.

Оскільки підписаний між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу не є укладеним і не створює прав та обовязків для сторін, то й дійсним він визнаний бути не може.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на розяснення, що містяться у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року про те, що договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Ч. 2 ст. 218 ЦК України встановлено, що у разі спору дійсним може бути визнаний судом лише правочин, для якого законом встановлена його недійсність у різі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання.

Ураховуючи те, що для договору купівлі-продажу автомобіля законом не встановлена його недійсність у різі недодержання вимоги щодо письмової форми, цей договір ніким не оспорюється, то вимога про визнання такого договору дійсним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та позивача.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу також не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у справі № 6-688цс15 16 грудня 2015 року, які в силу приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для усіх судів загальної юрисдикції.

У справі, яка переглядається, установивши, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за ОСОБА_3, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності.

За змістом ст. 391 ЦК України право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, в тому числі у передбачений ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» спосіб шляхом зняття арешту з майна належить лише власнику майна, а тому позивач, як такий що не є власником спірного автомобіля, не може вимагати зняття з нього арешту, накладеного державним виконавцем задля забезпечення виконання рішень про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3, який є власником цього майна.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 2 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом

суддя Апеляційного суду

Вінницької області ОСОБА_9