УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року м. Мукачево Справа №303/5614/16-ц

6/303/316/16

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево подання старшого державного виконавця Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника,

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1 звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника громадянина України ОСОБА_2 (23.05.1982 р.н.) за межі України, до виконання зобовязань за судовим рішенням.

Необхідність задоволення подання обґрунтовується тим, що в Мукачівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на виконанні перебуває провадження ВП №30840121 щодо виконання виконавчого листа Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.12.2011 року по справі №2-4354. У звязку з безпідставним невиконанням боржником судового рішення, виникла необхідність у тимчасовому обмеженні боржника у праві виїзду за кордон.

Старший державний виконавець в судове засідання не з»явилася, оскільки заявила клопотання про розгляд подання без її участі (подання, а.с. 2).

Дослідивши матеріали подання суд приходить до наступного висновку.

На примусовому виконанні у Мукачівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області знаходиться виконавчий лист виданий 21.12.2011 у справі №2-4354 (а.с. 3).

20 січня 2012 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання даного виконавчого документа (а.с. 4).

У поданні містяться посилання на те, що органом державної виконавчої служби вжито ряд заходів, спрямованих на примусове виконання вищевказаного судового рішення, однак вказані заходи не забезпечили виконання боржником судового рішення.

По відношення до вказаних фактичних обставин справи суд приймає до уваги наступне.

В ст. 13 Загальної декларації прав людини зазначено, що кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.73 №2148-VIII встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути обєктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав та свобод інших осіб і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому Пакті.

Частиною першою статті 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною четвертою ст. 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Системний аналіз наведених вище норм міжнародного та національного законодавства свідчить про те, що застосування судом обмеження права у вигляді виїзду фізичної особи за кордон має відбуватись з урахуванням його природи як конституційного права громадянина, яке встановлюється ст. 33 Конституції України, ст. 313 Цивільного кодексу України та низкою міжнародних угод, які є частиною національного законодавства України, зокрема Міжнародним пактом про громадянські і політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (статті 5, 8, 18 Конвенції).

Враховуючи правову природу права особи на вільне пересування як одного із основоположних прав людини і громадянина та переважно майновий характер цивільних спорів, можна дійти висновку про обмеження права на виїзд за кордон у порядку цивільного судочинства як виняткового заходу.

Статтею 377-1 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Поряд з цим, підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачено приписами Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» .

Статтею 6 (п. 5) названого Закону передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Аналіз вищевказаних приписів свідчить про те, що обовязковою умовою для встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України є ухилення його від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

При цьому, під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Виходячи з матеріалів подання та з урахуванням вищевказаних законодавчих положень, суд дійшов висновку, що факт свідомого ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, залишився доказово непідтвердженим.

Так, у поданні старшого державного виконавця не наведено жодного обґрунтування щодо конкретних дій боржника, спрямованих на свідоме ухилення від виконання судового рішення.

За таких обставин справи та з урахуванням гарантованого конституційними нормами права особи на вільне пересування, у задоволенні подання слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 10, 377-1, 209 - 210 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні подання старшого державного виконавця Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 (23.05.1982 р.н.) відмовити.

2. Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.В. Кость