Справа № 219/9602/15-ц
Провадження № 2/219/355/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючого судді Харченко О.П.,

при секретарі Лісановій М.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у праві користування власністю, стягнення матеріальної, моральної шкоди та упущеної вигоди, -

в с т а н о в и в :

07.10.2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом , який у подальшому уточнила (а.с.184-186) і в якому вказала, що 24.12.2013 року вона придбала у власність квартиру в багатоквартирному будинку за адресою : АДРЕСА_1 . На придомовій території зазначеного будинку розміщені допоміжні приміщення сараї , які відповідно до ч.2 ст.10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передаються безкоштовно у власність квартиронаймачів і не підлягають окремій приватизації. Позивачка зазначила,що вона придбала квартиру через ріелтера і обовязковою умовою при придбанні квартири була наявність допоміжного приміщення- сараю, про що і було зазначено у розписці про отримання грошей. Цю розписку підписали у нотаріуса колишні власники квартири- Карпенко О.В. та ОСОБА_7 в присутності ріелтера ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Але у її відсутність відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6,які мешкають в АДРЕСА_2 зайняли сарай для вугілля, який вона придбала разом з квартирою , змінили замок і користуються цим сараєм. На її прохання ,умовляння добровільно, по-добросусідськи повернути сарай не бажають . За цим фактом 06.09.2014 року вона зверталася у поліцію. Відповідач ОСОБА_6 пояснив їй свої незаконні дії тим, що він нібито купив даний сарай у ОСОБА_7 за розпискою від 09.07.2013 р. Ця розписка,на думку позивачки є фальшивою, так як на момент придбання нею квартири і сарая 24.12.2014 року сарай був вільний і сам ОСОБА_7 їм його показував та передав їм ключі від сараю. Можливо ОСОБА_7 здійснив шахрайство по відношенню до ОСОБА_6, але їм було добре відоме , що є ще співвласниця сараю ОСОБА_10 , яка згоду на продаж сараю ОСОБА_6 не давала. Позивачка вважає відповідачів недобросовісними набувальниками , які перешкоджають їй користуватися належною їй власністю. Позивачка також вважає, що у розписці вказана вартість сараю у 2000 грн.,яка не відповідає реальній вартості. Відповідачі не можуть довести дійсність вказаної розписки, оскільки ОСОБА_7 покинув підконтрольну Україні територію. Позивачка вказує, що з моменту купівлі-продажу квартири вона платить за користування спірним сараєм,який рахується за вказаною квартирою №18,оскільки будинок відноситься до основних фондів до яких також входять і сараї ,що вказано у Постанові КМУ №560 від 12.07.2005 р.. Своїми незаконними діями по захвату сараю ,який вона придбала, відповідачі завдали їй моральну шкоду ,примусили її хвилюватися, звертатися до правоохоронних органів . Коли вона виявила, що не може відчинити сарай переданими їй продавцями квартири ключами ,вона пережила потрясіння .Потім вона взнала, що сарай захопили ОСОБА_6 ,які їй сказали,що це їхня власність. Вона навіть пропонувала віддати їм 2000 грн. які вони нібито віддали ОСОБА_7,але почула відмову та відчула погрозу від ОСОБА_6,який є фізично сильним чоловіком. Позивачка мешкає з матір'ю і їх нікому захистити,тому вона знову пережила потрясіння ,бо виявила, що придбаний ними сарай захоплений незнайомим чоловіком. Вона відчувала і тривалий вже час відчуває незручності ,оскільки їй нікуди поставити необхідні речі та техніку ,вона змушена частину речей зберігати в квартирі ,частину речей була змушена продати. Це викликає щоденні незручності та викликає у неї нервові потрясіння та переживання, що негативно позначається на повсякденних життєво важливих потребах. Завдану їй моральну шкоду вона оцінює в 2000 грн. . Позивачка також вказує, що відповідачі своїми незаконними діями порушили її цивільні права ,передбачені ст.22 ЦК України . Для поновлення свого порушеного права у суді їй довелося зробити фотографії місця події ,що коштувало 124 грн.80. Ці витрати вона вважає реальними збитками,завданими відповідачами. Окрім цього вона втратила упущену вигоду . З причини неможливості користуватися сараєм ,їй не було куди поставити необхідні речі і техніку ,а саме: нові балконні двері, 4 міжкімнатних деревяних дверей, газову плиту ПГ-4 «Грета» ,чавунну ванну , мийку з нержавійки 1.20х50, газову колонку ТК «Аква Хит». Ці речі вона була змушена продати за невигідними для неї цінами ,усього за 2450 грн., в той час як якби вона могла користуватися сараєм та зберігати ці речі там, то не стала б продавати ці речі за низькими цінами. Через інтернет магазин Розетка ці речі можна було продати за 13194 грн. також позивачка вказала ,що вона понесла витрати на послуги адвоката у розмірі 4000 грн. та судові витрати на час уточнення вимог 647 грн.20 коп. Позивачка просила суд зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні сараєм ,що є допоміжним приміщенням до квартири АДРЕСА_3 яка належить на праві власності їй - ОСОБА_1, зобовязавши ОСОБА_5, ОСОБА_6 повністю звільнити приміщення вказаного сараю від належних їм речей та техніки, повернути їй другий екземпляр винтового ключа в робочому стані а також демонтувати встановлений ними навісний замок з дверей сараю. Вона також просила суд стягнути з відповідачів солідарно на її користь матеріальні збитки у сумі 124 (сто двадцять чотири) грн. 80 коп., збитки, які виникли через упущену вигоду у розмірі 10 744 (десять тисяч сімсот сорок чотири) грн. 00 коп., моральну шкоду у сумі 2 000 (одна тисяча) грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп., а також судові витрати.

19.01.2016 року відповідачі подали до суду письмові заперечення ,у яких вказали,що вони вважають, що позовна заява не підлягає задоволенню . Вони вказали, що 10.09.2008 року вони придбали квартиру АДРЕСА_4 без жодних допоміжних приміщень ,які могли бути розміщенні у дворі та закріплені за квартирою №15. Квартира була оснащена централізованим опаленням про що вказано у договорі ,тому вони вважають сумнівним твердження позивачки щодо того,що кількість сараїв у дворі дорівнює кількості квартир на підставі традиції. Відповідачі вказують, що спірний сарай вони придбали 09.07.2013 року у ОСОБА_7 (з його слів власника) як окрему будівлю,розташовану у дворі будинку №62 ,про що свідчить розписка дана ОСОБА_7 та і ключі від врізного замка дверей сараю до здійснення угоди купівлі-продажу квартири позивачці у грудні 2013 року і це,на їх думку, підтверджує законність їхнього користування спірною будівлею. Згідно договору купівлі-продажу позивачка придбала квартиру без жодних допоміжних приміщень у співвласників ОСОБА_10 та ОСОБА_7 за продажною ціною 65896 грн. однак ,згідно розписки продаж квартири з сараєм у дворі здійснено за 14 тис. доларів США . Тому у відповідачів виникло питання ,що ж купувалося позивачкою і який саме сарай є предметом спору. Також відповідачі вважають, що сарай, побудований у дворі багатоквартирного будинку не є допоміжним приміщенням загального користування і не може служити для обслуговування квартири або квартир усього будинку. При приватизації квартири приналежність сараю квартирі і його доля не обговорювались, він не був предметом приватизації і не вказаний у договорі купівлі-продажу. При цьому , на їхню думку , сарай не відноситься до житлового фонду , а відноситься до житлового комплексу і є самостійним обєктом цивільно-правових відносин, у тому числі предметом договору оренди, купівлі-продажу. Відповідачі зазначають, що на їх думку позивачка не є власницею предмету спору і просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі ,просила суд постановити рішення , яким зобовязати відповідачів усунути перешкоди у користуванні придбаним позивачкою сараєм та стягнути збитки ,упущену вигоду ,витрати на правову допомогу та судові витрати. Вона суду пояснила, що мешкає разом з позивачкою , яка є її дочкою та її дитиною . Коли вони шукали квартиру, щоб її придбати, то обовязковою умовою була наявність допоміжного приміщення - сараю. З цих причин квартира коштувала дорожче ніж без сараю. Сарай був потрібен, щоб зберігати в ньому речі та предмети , які не зручно зберігати у квартирі. У звязку із цим в розписці про отримання грошей вони вказали наявність сараю. Цей сарай був збудований разом з будинком,тому що в будинку спочатку було пічне опалення ,тому кожен квартиронаймач мав вугільний сарай де зберігалось вугілля та дрова. Таким чином кожен власник квартири мав свій сарай. Пізніше будинок був переобладнаний на централізоване опалення, але сараї так і залишилися у користуванні (квартиронаймачів) та власників квартир , як допоміжні приміщення ,в яких вони зберігали належне їм майно. При приватизації житла такі сараї не включали до обєктів приватизації та не видавали на них жодних документів,тому в договорі купівлі продажу нотаріус не міг вказати цю будівлю і з цих причин була складена письмова розписка колишніми власниками квартири.

Представник позивача ОСОБА_3 також підтримала заявлені позовні вимоги за вказаними у позові мотивами та просила їх задовольнити. При цьому вона вказала, що позивачка є матір'ю одиначкою та має дитину, тому незаконними діями відповідачі створили їй значні повсякденні незручності ,викликані тим, що вона не має змоги користуватися належним їй сараєм та змушена тримати усі речі в квартирі, а вказані у позові речі була змушена продати за низькими цінами. До того ж , як їй відомо, у відповідача ОСОБА_6 є ще два сараї під цим же дахом.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав у повному обсязі за вказаними у запереченні мотивами. Він також суду пояснив, що він вважає, що позивачка не довела ,що вона є власником спірного сараю , а відповідачі придбали його у ОСОБА_7, що підтверджує надана ними розписка. Сараї, на які посилається позивачка він не вважає допоміжними приміщеннями . Просив суд відмовити у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі.

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі , додатково наполягала на тому, що з моменту купівлі-продажу квартири вона платить за користування спірним сараєм,який рахується за вказаною квартирою №18, оскільки будинок відноситься до основних фондів до яких також входять і сараї , що вказано у Постанові КМУ №560 від 12.07.2005 р. просила позов задовольнити у повному обсязі та у подальшому розглядати заявлені вимоги без її участі, про що подала заяву.

Відповідачі по справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечували проти позову та суду пояснили, що вони замки на сараї не міняли, ключ їм дав від сараю ОСОБА_7 у якого вони купили сарай за 2000 грн. Просили суд слухати справу в подальшому у їх відсутності за участі їх представника ,про що подали заяви.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників ,свідків ОСОБА_11,ОСОБА_12 ,ОСОБА_13 ,допитаної у якості свідка представника позивача ОСОБА_3,вивчивши матеріали інвентаризаційної справи та матеріали ЖЕУ №7839 ВІД 06.09.2014р. та матеріали кримінального провадження № 0002669 суд приходить до наступних висновків .

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як встановлено ст. 15 Конституції України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно дост. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За умовами ст.ст. 58-59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими.

Згідно з ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено , що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_5 (Артемівську) Донецької області, що підтверджується договором купівлі-продажу 24.12.2013 року (а.с.4), а відповідачка ОСОБА_5 є власницею кв. №15 в цьому ж будинку згідно договору купівлі-продажу від 10.08.2008 року (а.с.54-55).

З урахуванням тлумачень, зазначених в рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02 березня 2004рокуу багатоквартирних будинках власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т. ін.

Відповідно до норм Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (п.6 ч.1 ст.1); власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку (ч.2 ст.4), спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (ч.1 ст.5); співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників ( ч.1 п.1 ст.6);

Відповідно до частини 1ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як пояснила у судовому засіданні свідок ОСОБА_11- колишня співвласниця квартири АДРЕСА_6, ця квартира належала на праві власності їй та її братові ОСОБА_7. Квартира знаходиться у багатоквартирному будинку , в якому при його побудові було пічне опалення і для обслуговування цього будинку у дворі будинку були побудовані вугільні сараї для кожної квартири, які так і залишились у користуванні власників квартир. При приватизації квартир ці сараї не включали до приватизованого майна, але власники квартир продовжували ними користуватися як допоміжними приміщеннями і квартира продавалася разом із сараєм та це враховувалося у вартості квартири. Нотаріус не міг включити сарай у договір купівлі-продажу , тому вони з братом написали покупцеві розписку про те,що разом із квартирою продається і сарай, яким користувалися мешканці квартири №18. Про те, що її брат продав цей сарай ОСОБА_6 їй не було відомо, вона згоду на продаж сараю цій особі не давала. Сарай вони продали ОСОБА_1 і про це підписали розписку у нотаріуса разом з братом ОСОБА_7.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що дійсно під час приватизації майна у м. Артемівську Донецької області сараї, які використовувалися у якості допоміжних приміщень багатоквартирних будинків , не відображалися жодним чином у приватизованому майні, а залишалися у користуванні мешканців багатоквартирних будинків.

Судом оглянута інвентаризаційна справа згідно якої ,дійсно, ще у 1954 році в будинку було пічне опалення та у дворі існували сараї для обслуговування пічного опалення кожної із квартир багатоквартирного будинку №62( а.с.116-129).Сторони не оспорюють ,що ці сараї існують до теперішнього часу та ними користуються власники (квартиронаймачі) будинку №62,оскільки інші будинки були побудовані значно пізніше і не мали пічного опалення.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 підтвердила автентичність розписки щодо продажу спірного сараю ОСОБА_14 та ту обставину, що ця розписка була підписана нею та ОСОБА_7 (а.с.24). Судом оглянутий оригінал цієї розписки.

Як роз'яснив Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого:

відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як було встановлено судом, відповідачі порушують права позивачки на вільне користуванням нею нежитловим приміщенням-сараєм, який з часу його побудови є допоміжним приміщенням належної їй квартири.

Допитана у якості свідка ОСОБА_3 суду розповіла, що вона була присутня при тому ,що позивачка не змогла зайти до сараю,бо замки на сараї були замінені відповідачами і їй відомо, що відповідачі відмовляються звільнити спірний сарай,стверджуючи, що він належить їм.

Таким чином, виходячи з наведених норм чинного законодавства та судової практики, зважаючи на фактичні обставини справи, суд приходить до переконливого висновку, що права позивачки як користувача та співвласника нежитлового приміщення порушені, так як остання не має можливості розпоряджатися ним на власний розсуд.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 щодо усунення перешкод в користуванні майном спільного користування підлягає задоволенню. При цьому суд враховує ,що позивачкою доведено, що відповідачі використовують сарай для зберігання своїх речей та змінили замок на сараї тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в цій частині . Що стосується вимоги повернути їй другий екземпляр винтового ключа в робочому стані , то суду не доведений факт передачі такого ключа відповідачам , тому суд вважає , що у цій частині позовних вимог слід відмовити.

При цьому судом враховано, що відповідачами не надано жодного доказу щодо вказаних ними обставин купівлі-продажу їм сараю ОСОБА_7, не доведена автентичність наданої ними до суду розписки від його імені. За таких обставин суд не може вважати цю розписку належним та допустимим доказом по справі. До того ж суд враховує, що відповідачі повинні були отримати згоду іншої співвласниці квартири,а саме ОСОБА_11 на продаж їм спірного сараю, який був у користуванні власників квартири №18.

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права позивачка вказала, що такими діями відповідачів їй завдано збитків , оскільки вона була змушена робити фото спірного сараю (а.с.74-75), щоб захистити свої права у суді. Ці витрати склали 124 грн.80 коп. і підтверджені квитанцією (а.с.52).

Вона також вказала, що у звязку із неправомірними діями відповідачів, які позбавили її можливості користуватися спірним сараєм вона була змушена продати належне їй майно за низькими цінами ,що потягло за собою втрату упущеної вигоди.У разі наявності сараю вона б змогла зберігати та продати це майно за кращою ціною ,так як це вказано на сайті «Розетка» в інтернеті.

Свідок ОСОБА_13 засвідчив у суді продаж йому позивачкою нових балконних дверей, 4 міжкімнатних деревяних дверей, газової плити ПГ-4 «Грета» ,чавунної ванни , мийки з нержавійки , газової колонки усього за 2450 грн.. При цьому він пояснив, що ці речі знаходилися у квартирі , перешкоджали вільно рухатися по ній і тому ОСОБА_1 йому запропонувала їх купити.

У якості обґрунтування упущеної вигоди позивачкою надані відомості з реєстру цін щодо продажу таких же речей , згідно якого їх вартість, вказана також у розрахунку на а.с.144 склала 13194 грн. (а.с.191).

За таких обставин упущена вигода склала 13194 грн. -2450 грн.= 10 744 грн.

Відповідно до ч.1,2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ), та/або доходи ,які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки, з відповідачів слід стягнути солідарно також понесені нею збитки та упущену вигоду, які доведені у суді неоспореними відповідачами доказами.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Крім того, судом береться до уваги той факт, що самовільне користування допоміжним приміщенням сараєм відповідачами проводилась тривалий час, в результаті чого власниця квартири була позбавлена можливості користуватись сараєм в повній мірі,що створювало їй повсякденні незручності та порушувало її звичай устрій життя.. В зв'язку з цим суд погоджується, що позивачці було завдано моральну шкоду, що виразилася в неможливості повноцінно користуватися своєю власністю та наявним до неї допоміжним приміщенням, яка підлягає відшкодуванню у встановленому законом порядку. При цьому суд керуючись принципами розумності і справедливості вважає достатнім стягнення з кожного відповідача що на користь позивачки солідарно 1000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Витрати на послуги адвоката у розмірі 4000 грн. підтверджені довідками та підлягають стягненню з відповідачів.

Враховуючи часткове задоволення заявлених позовних вимог частково та в рівних частках підлягають стягненню й судові витрати, понесені у зв'язку із зверненням до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного ст. ст.22,23,145, 391 , 396 1166,1167 ЦК України, та керуючись ст.ст.10,11,57,60,213-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у праві користування власністю, стягнення матеріальної, моральної шкоди та упущеної вигоди задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні сараєм, який є додатковим приміщенням до квартири № 18 по вул. Миру (ОСОБА_12), будинок № 62 в м. Бахмут (Артемівську) Донецької області, який належить на праві власності ОСОБА_1, зобовязавши відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повністю звільнити приміщення вказаного сараю від належних їм речей та техніки, а також демонтувати встановлений ними навісний замок з дверей сараю.

Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у сумі 124 (сто двадцять чотири) грн. 80 коп., збитки, які виникли через упущену вигоду у розмірі 10 744 (десять тисяч сімсот сорок чотири) грн. 00 коп., моральну шкоду у сумі 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір за вимоги немайнового характеру у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. з кожного, а усього 487 грн. 20 коп. в рівних частках, за вимоги майнового характеру у розмірі 275 (двісті сімдесят пять) грн. 60 коп. з кожного, а усього 551 грн. 20 коп. в рівних частках, за вимоги майнового характеру у розмірі 552 (пятсот пятдесят дві) грн. 90 коп. з кожного, а усього 1 105 грн. 80 коп. в рівних частках, за вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 37 (тридцять сім) грн. 50 коп. з кожного, а усього 75 грн. 00 коп. в рівних частках.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П.Харченко