Справа № 307/1408/16-ц
Провадження № 2/307/892/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Тиводар В.І.

з участю: позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

адвокатів ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Вільховецької сільської ради про визнання недійсним та скасування рішень органу місцевого самоврядування і державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування державних реєстрацій,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася у суд з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що вона досить тривалий час проживала у Республіці Чехія, а 30.03.2016 р. приїхала на територію України і дізналася про порушення своїх прав на земельну ділянку відповідачем ОСОБА_2, тому строк позовної давності нею пропущено з поважних причин.

Їй, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить по 1/3 частини домоволодіння № 8 по вул. Жовтневій у с. Вільхівці.

Згідно довідки Вільховецької сільської ради № 968 від 15.04.2016 р. та записів погосподарської книги, за вказаним дворогосподарством закріплена земельна ділянка площею 0.2600 га., яка перебувала у її постійному користуванні.

Рішенням 18-ї сесії 4-го скликання Вільховецької сільської ради за № 269 від 05.01.2006 р. ОСОБА_2 надано дозвіл на збір матеріалів щодо передачі у власність земельної ділянки площею 0.20 га. в с. Вільхівці по вул. Сенаторській 8 без вказівки цільового призначення.

Однак у технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, яка розташована в с. Вільхівці по вул. Сенаторська № 8, площею 0.1908 га., наявний витяг з рішення 18-ї сесії 4-го скликання Вільховецької сільської ради за № 269 від 05.01.2006 р. про передачу ОСОБА_7 у приватну власність земельної ділянки площею 0.20 га. для ведення особистого селянського господарства.

Таким чином, вищевказаний витяг з рішення не відповідає рішенню Вільховецької сільської ради, яке знаходиться у архівному відділі державної адміністрації, як і розміри самої земельної ділянки.

Разом з тим, під час розроблення вищевказаної технічної документації із землеустрою та прийнятті рішення, у порушення вимог ч. 5 ст. 116, ст.ст. 118 та 120 ЗК України, не враховано те, що вищевказана земельна ділянка перебуває в її користуванні та у користуванні ОСОБА_6 і ОСОБА_7, і закріплена за дворогосподарством № 8 по вул. Жовтневій в с. Вільхівці.

Дані про вилучення у неї, або надання нею згоди на вилучення спірної земельної ділянки відсутні, в звязку із чим порушено та обмежено її законне право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні.

Крім того, рішенням Вільховецької сільської ради від 04.03.2011 р. ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту зміни цільового призначення частини земельної ділянки, площею 0.1360 га., в с. Вільхівці по вул. Сенаторська 8, з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлового будинку.

Рішенням цієї ж сільської ради від 12.10.2011 р. затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку зміни цільового використання ОСОБА_2 в с. Вільхівці по вул. Сенаторська № 8, для будівництва та обслуговування житлового будинку, на підставі якого в подальшому було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ № 749083 від 20.02.2012 р.

Факти порушення закону при передачі земельної ділянки відповідачу підтверджується результатами перевірки проведеної державною інспекцією сільського господарства.

Позивачка ОСОБА_1 та її адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_8 та його адвокат ОСОБА_5 позов не визнали. Пояснили, що в супереч ст. 60 ЦПК України позивачка не надала жодного правовстановлюючого документу, який би підтверджував її позовні вимоги, окрім довідки БТІ про наявність у неї 1/3 ідеальної частини будинку № 8 по вул. Жовтневій у с. Вільхівці. Про реальний виділ своєї частки в натурі у ОСОБА_1 не має ніякого рішення.

Вона з 1999 року проживає у Республіці Чехія, і час від часу приїжджає просити в нього гроші.

У 2003 році позивачка позичила від нього 16000 гривень по курсу 1.8 доларів США та під заставу передала йому 1/3 частину спірної земельної ділянки. До цього часу вона не повернула йому вказані кошти.

Знаючи, що ОСОБА_1 вказані кошти не поверне, вона надала йому нотаріально посвідчене доручення за яким він може продати або оформити право власності на будинок.

Однак, він цього не зробив, а відремонтував будинок, обгородив всю земельну ділянку, і з 1991 року доглядав за будинком та земельною ділянкою, щоб племінниці мали де зупинитися коли приїдуть у гості.

Вони не проживали у будинку та малоймовірно, що колись будуть проживати.

У 2006 році він звернувся в сільську раду і йому було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею 0.20 га. по вул. Сенаторській 8, у с. Вільхівці для ведення селянського господарства. У тому ж році сільська рада видала йому на цю ділянку державний акт. У 2011 році сільська рада дозволила йому змінити цільове призначення частини земельної ділянки із ведення селянського господарства на будівництво будинку. Тепер він має два державні акти.

ОСОБА_1 звернулася у суд позовом тому, що він відмовив їй у наданні грошей.

Окрім того, про наявність рішень сільської ради та Державного акту їй було відомо і раніше, тому підстав для продовження строку звернення до суду відсутні.

Біля будинку співвласником якого є позивачка залишилася земельна ділянка площею не менше 0.07 га.

Представник Вільховецької сільської ради у судове не зявився і не повідомив суду причини неявки. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 цього ж кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 57-59 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У статті 64 ЦПК вказано, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Вільховецької сільської ради № 11 від 22.03.1991 р., після смерті їхнього батька, ОСОБА_9, за ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_7, зареєстровано по 1/3 домоволодіння в с. Вільхівці, вул. Жовтнева (Сенаторська) 8 (а.с. 15). Біля вказаного будинку знаходилася земельна ділянка площею приблизно 0.28 га., якою при житті користувалися батьки позивачки, а після їхньої смерті і вона. Приблизно у 1996 році позивачка почала працювати та проживати у Чехії, а за будинком доглядав брат її матері ОСОБА_2 13.06.2006 року Вільховецька сільська рада, на підставі свого ж рішення від 05.01.2006 р., видала ОСОБА_7 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.1908 га., яка розташована по вул. Сенаторській 8, із цільовим призначенням для ведення селянського господарства.

Із оспорюваного державного акту, із пропозиції забудови земельної ділянки наданої ОСОБА_2 та із пояснень сторін убачається, що земельна ділянка виділена відповідачеві межує із земельною ділянкою на якій знаходиться будинок № 8, і не накладається на неї. За будинком залишилася земельна ділянка площею 0.087 га. (а.с. 37).

У 2011 році сільська рада дала згоду на зміну цільового призначення частини земельної ділянки, яка була виділена ОСОБА_2, площею 0.1360 га., із ведення селянського господарства на будівництво та обслуговування житлового будинку. У лютому 2012 року, на обидві ділянки відповідачу було видано державні акти.

Згідно статті 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності Українського народу відповідно до закону.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст, організація землеустрою, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно статті 78 Земельного кодексу право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до статті 116 цього ж Кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Суд вважає, що та обставина, що батьки позивачки використовували раніше спірну земельну ділянку у своїх інтересах, не маючи на те ніяких правових підстав, не дає їй права сподіватися на захист своїх інтересів, так як відповідно до принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 Конституції України, судовому захисту підлягають лише порушені конституційні права, тобто права передбачені діючим законодавством.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Всупереч вимогам статей 10, 60 та 61 ЦПК України позивачка не наддала суду жодних доказів того, що земельна ділянка, яка рішенням органу місцевого самоврядування булла передана у власність відповідачу, перебувала у її володінні або користуванні відповідно до порядку визначеного главами 14 або 19 чинного ЗК України, так як земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_7 в 2006 році, або відповідно до порядку встановленого ЗК УРСР 1970 р., чи ЗК України 1990 р.

Тому її посилання на порушення сільською радою норм Земельного кодексу України при виділенні ОСОБА_7 земельної ділянки, яка знаходиться неподалік житлового будинку, що належить їй на правах спільної сумісної власності, є безпідставними.

Передавши відповідачу у власність земельну ділянку, яка до того не була нікому передана ні у власність, ні у користування, сесія сільської ради використала свої повноваження надані їй земельним кодексом щодо землі, яка належить територіальній громаді.

Земельна ділянка біля будинку № 8 по вул. Жовтневій (Сенаторській) у с. Вільхівці, площею 0.087 га., і на теперішній час залишається закріплена за цим будинком, що не заперечує сама позивачка.

Отже факту порушення, невизнання чи оспорювання прав, свобод чи інтересів позивачки ОСОБА_1 при видачі Вільховецькою сільською радою державного акту про право власності на земельну ділянку площею 0.1908 га. по вул. Сенаторській (Жовтнева) 8 у с. Вільхівці суд не встановив.

Виходячи з цього, державний акт серії ЗК № 006529 від 13.06.2006 р., про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0.1908 га. не підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а отже і не підлягають визнанню незаконними та скасуванню і рішення сільської ради про зміну цільового призначення земельної ділянки та державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 749083 видані відповідачу у послідуючому.

Довідку Вільховецької сільської ради про те, що за будинком № 8 по вул. Жовтневій у с. Вільхівці зареєстровано земельну ділянку площею 0.26 га. суд не вважає документом, що підтверджує правомірність виділення цієї ділянки батькам позивачки або їй самій, так як згідно статті 16 ЗК УРСР 1970 року, який діяв до 01.01.1992 р., (частина будинку № 8 по вул. Жовтневій у с. Вільхівці була передана ОСОБА_1 у власність рішенням сільської ради 23.05.1991 р.), надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу.

Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Будь-якого документу про таке відведення позивачка суду не надала. Крім того, згідно статті 106-1 цього ж Кодексу, перехід права власності на жилий будинок, розташований у сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на жилий будинок, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог цього Кодексу. У випадках переходу в спадщину права власності на розташований у сільському населеному пункті жилий будинок до спадкоємців, якщо вони не мають права на одержання в установленому порядку присадибної земельної ділянки, а також придбання громадянами, які постійно проживають у містах і селищах міського типу, жилого будинку в сільській місцевості для сезонного або тимчасового проживання або наявності, у них у цій місцевості жилого будинку на праві особистої власності, який вони бажають використовувати для зазначеної мети, цим особам надається у користування земельна ділянка для утримання жилого будинку і виробництва сільськогосподарської продукції в порядку і розмірах, що визначаються законодавством Союзу РСР.

Із копії довідки державної інспекції сільського господарства від 10.05.2016 р. убачається, що державний акт серії ЗК № 006529 від 13.06.2006 р. було видано на підставі рішення сесії сільської ради від 05.01.2006 р. зміст якого не відповідає змісту рішення який знаходиться на зберіганні у архівному відділі Тячівської РДА.

Однак ця інформація позивачкою жодним чином не підтверджена, вона не наддала суду ні архівну довідку на яку посилається інспекція, ні рішення сільської ради яке нібито має такі ж реквізити, але інший текст. Із клопотанням про витребування цих документів ні ОСОБА_1, ні її адвокат до суду не зверталися.

Тому суд не бере до уваги вказану довідку.

Крім того, суд приходить до висновку, що у будь-якому разі, ні рішення сільської ради про передачу ОСОБА_7 у власність спірної земельної ділянки, ні державний акт серії ЗК № 006529 від 13.06.2006 р. не можуть порушувати прав ОСОБА_1 на земельну ділянку, так як вона не набула їх у встановленому законом порядку.

Статтею 152 ЗК України 2001 р. визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Згідно цієї статті держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів.

За нормами статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Отже, для того щоб отримати право на судовий захист позивачці необхідно було довести суду, що вона мала певні права, які були порушені у результаті передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0.1908 га., яка розташована по вул. Сенаторській (Жовтневій) 8, у с. Вільхівці. Однак вона цього не зробила.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивачку.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 16, 106-1 ЗК УРСР 1970 р., ст.ст. 12, 119, 120, 143, 149, 152, 158 ЗК України 2001 р., ст. 21, 324, 393 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивачку.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Гримут В.І.