АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/432/16 Доповідач - Гурзель І.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Гурзеля І.В.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

та ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3-ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя , визнання недійсним договору купівлі продажу-гаража ,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі продажу-гаража . Обгортувавши позовні вимоги тим, що незаконними діями відповідач грубо порушив її законне право власності на частину у спільному майні подружжя. Позивач, як співвласник майна, повинна бути повідомлена відповідачем про відчуження спільного майна подружжя і у випадку згоди мали б дати письмову нотаріально посвідчену згоду для вчинення такого правочину, однак такої згоди ОСОБА_1 не давала. Оскільки право власності на вказаний гараж відповідач набув під час шлюбу із позивачем, остання просить суд визнати гараж, право власності якого засвідчене свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції 21 лютого 2014 року та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №187424, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража, що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 30 березня 2013 року та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №262, з покладенням обов'язку па сторони повернути один одному все, що вони одержали на виконання цього правочину.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5. ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання гаража, право власності на який засвідчене Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції 21 лютого 2014 року та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №187424. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1, визнання недійсним договору купівлі-продажу гаража, який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 30 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №262, з покладенням на сторони обов'язку повернути одне одному все, що вони одержали на виконання цього правочину відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Зокрема, вказує на порушенням судом норм матеріального та процесуального права та неврахуванням всіх обставин справи.

Заслухавши ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2, які підтримали подану апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4, який заперечує проти апеляційної скарги та вважає рішення суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали справи в межах позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб (повторно) серії І-ТП №060593 від 06 серпня 2009 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, сторони 21 січня 1978 року зареєстрували шлюб.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2009 року (справа №2-6253/2009р.) шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано.

Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ИД №043285 від 20 червня 2013 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №83 від 20 червня 2013 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Судом, також, встановлено, що заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2009 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2014 року (справа №607/8471/14-ц) позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

17 березня 2015 року колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2014 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2015 року (справа №607/8471/14-ц) шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано. Даним судовим рішенням встановлено, що сторони із 2009 року не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, втратили почуття взаєморозуміння та любові один до одного, стали чужими людьми.

Із відмітки у паспорті громадянина України ОСОБА_5 серії НЮ №226781, виданому 13 липня 2010 року Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області, вбачається, що 19 серпня 2014 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб із ОСОБА_9.

Таким чином недивлячись на скасування заочного в частині в жовтні 2014 року, до цього часу, з 2009 року, воно зберігало свою дію, відповідач за цей час повторно всупив у шлюб, тому ці обставини колегія враховує при поділі майна подружжя, в частині можливості розпоряжатись спільно нажитим майном.

Відповідно до свідоцтва про право власності та ОСОБА_2 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданих 21 лютого 2013 року Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, будівля - гараж 28, що знаходиться в гаражному кооперативі «Текстильник», належить на праві власності ОСОБА_5

13 березня 2013 року ОСОБА_5 подав приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6 заяву, в якій повідомив, що відчужуваний ним гараж №28 в гаражному кооперативі «Текстильник» в місті Тернополі Тернопільської області є його особистою1 власністю, оскільки на момент його набуття в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних стосунках не перебував.

Як слідує із договору купівлі-продажу гаража від 30 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_5 (Продавець) передав у власність ОСОБА_3 (Покупець) гараж №28 в гаражному кооперативі «Текстильник» в місті Тернополі Тернопільської області, а Покупець приймає цей гараж у власність та сплачує за нього певну грошову суму. Пунктом 6 цього договору передбачено, що продавець гарантує, що є повноправним та законним власником гаража, який є предметом цього договору; нікому іншому не проданий, не подарований, іншим особам не відчужений, у спорі та під арештом не перебуває, прав щодо нього у третіх осіб немає.

З матеріалів справи вбачається що гараж побудовано в 1994 році. Однак право власності на нього відповідач виробив уже будучи поза шлюбом.

Суд першої інсанції помилково послався на відсутність доказів про те що позивачка неприймала участі у будівництві гаража. У відповідності до п.2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права що до подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

По справі жодна з сторін ненадала доказів прийняття участі у будівництві гаража. Титульність власника у правовстановлюючому документі, ненадає йому переваг у доказуванні перед іншими учасниками спільної сумісної власності. Посилання суду на постанову ВСУ України від 2.10.2013 року, в звязку з цим є помилковим.

За вказаних обставин суду слід було оцінювати сукупність доказів. З матеріалів справи вбачається, що відповідач страждає психічною хворобою, про що неодноразово направлялись заяви на адресу суду першої та апеляційної інстанції, що ставить під сумнів його самостійну добудову гаража післі припинення шлюбу в 2009 році. Разом з тим позивачка вказала що на час побудови гаража працювала в ПТУ і мала можливість виписувати будматеріали. Крім того їх повнолітній син самостійно поробив стяжки в гаражі.

А тому гараж є спільною сумісною власністю сторін.

Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч.ч.2, 3 ст.65 СК України).

Колегією суддів встановлено, що окрім зазначеного гаража, у власності сторін є квартири, жодна з сторін не порушувала питання про поділ майна. Що свідчить про добровільність у визначенні його використання колишнім подружжям.

Суд також виходить з добросовісності набуття майна ОСОБА_10

Як пояснила сама позивачка, відповідач ОСОБА_5 її повідомив що кошти від продажу гаража він вже потратив. А тому повернути сторони в попереднє становище суд незможе. Колегією враховується, що у позивачки є інші способи захистити свої інтереси внаслідок реалазації спірного майна відповідачам. Оскільки реального розподілу спільного майна між сторонами не було, позивачка може ставити питання про збільшення своєї частки у спільному майні, яке існує, або звернутись з позовом до відповідача про відшкодування своєї частки з вартості реалазованого гаража.

Разом з тим, оскільки суд першої інстанції послався на правильні норми права, виніс правильне по суті рішення, його слід залишити без змін, виключивши посилання на те що спірний гараж є особистою власністью ОСОБА_5.

Враховуючи вищенаведене , колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню через свою недоведеність, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на те, що гараж є особистою власністю ОСОБА_5.

Ухвала Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_11