Справа № 464/4930/16-ц
пр.№ 2/464/1441/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.12.2016 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

секретар Кріль Х.О.,

за участі : позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просила стягнути з останнього 6372,21 грн. відшкодування майнової шкоди, 234773,72 грн. заробітку (доходу), втраченого нею внаслідок зменшення професійної (загальної) працездатності, а також 120000 грн. відшкодування моральної шкоди через втрату здоровя та доходів. В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що у 2010 році відповідач зголосився укладати плитку у її квартирі, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Рубчака, 5/7. Протягом семи днів безоплатно проживав у такій, проте роботу не виконав, а лише влаштовував скандали з приводу того, що втрачає свій час, а робота йому не надається, у звязку з чим буде зобов'язана заплатити йому простій у розмірі 2000 грн. Після виселення відповідача з її квартири останній неодноразово телефонував та погрожував моральними та матеріальними втратами у випадку несплати вказаної вище суми. Крім цього, почав її переслідувати, декілька раз приходив за одним з місць її праці, а саме, ЛНУ імені ОСОБА_3, скаржився декану та ректору з приводу вказаної ситуації. Після чого, звернувся з заявою до міліції про завдання йому матеріальної шкоди на суму приблизно 3000 грн. 24.07.2015 відповідач подав до суду позовну заяву про стягнення з неї заборгованості за договором побутового підряду у розмірі 6800 грн. Таким чином, починаючи з 2010 року до 2015 року відповідач безпідставно вимагав грошові кошти за невиконану ним роботу з укладання плитки у її квартирі, при цьому, погрожував у телефонних розмовах та смс-повідомленнях дискредитацією як викладача вузу, міліцією та судом. Такі дії відповідача зумовили поступове зниження її працездатності. Через втрату здоровя довелось протягом 2011-2016 років відмовитись від робіт директором ПП «Лім-аудит-партнер», професором та доцентом за сумісництвом у низці вузів м. Львова, що суттєво зменшило її доходи на суму 2354773,72 грн. Крім цього, невиліковне неврологічне захворювання, яке розвинулось від постійного стресу через погрози і залякування ОСОБА_2, призвело до встановлення їй третьої групи інвалідності. Витрати на таке лікування лише з вересня 2015 року до лютого 2016 року склали 6372,21 грн. Вказане призвело до завдання їй моральної шкоди, яку оцінила у 120000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні за змістом позовній заяві. Додатково вказала, що відповідач протягом декількох років безпідставно вимагав у неї кошти. Зазначила, що до вказаних дій з боку відповідача, працювала на дванадцяти роботах, маючи місце праці в університеті. Проте, на сьогоднішній день почуває себе дуже погано та часто хворіє. Крім цього, з вини відповідача не змогла захистити дисертацію. Вказала, що оскільки втрата здоровя, грошей та роботи повязані безпосередньо з тривалим шантажем відповідача, відтак, останній зобовязаний компенсувати витрачені нею кошти та відшкодувати шкоду. Просила суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав з підстав, що викладені у письмових запереченнях. Додатково зазначив, що жодних доказів того, що погрожував ОСОБА_1 в розмовах, смс-повідомленнях чи телефонних дзвінках, немає, до правоохоронних органів із заявами такого змісту остання не зверталася. Зазначив, що за встановлення плитки повного розрахунку з ним проведено не було. Ствердив, що повідомляв позивача про те, що у випадку відсутності розрахунку за виконані роботи, буде змушений звернутися за захистом своїх прав до правоохоронних органів та суду. Вважає, що зниження працездатності, втрата здоровя, встановлення третьої групи інвалідності не є наслідком ситуації, що склалася між ними, це може бути повязане безпосередньо з її викладацькою роботою, яка є нервовою та напруженою, а також з іншими обставинами особистого життя позивача. У звязку з цим, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пояснень позивача, у 2010 році відповідач запропонував їй послуги з укладання керамічної плитки у квартирі, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Рубчака, 5/7, проте, в подальшому позивач відмовилася від таких послуг. Відмову мотивувала тим, що у відповідача відсутні офіційне місце праці та державна реєстрація фізичної особи-підприємця, у звязку з чим не могла бути впевнена в його професійності та наявності досвіду з виконання такого виду робіт. У період з 2010 року до 2015 року відповідач безпідставно вимагав у неї кошти за нібито виконані ним роботи по укладанню плитки та шантажував, писав смс-повідомлення з погрозами та телефонував, а також неодноразово приходив за місцем її праці, щоб поскаржитися на неї ректору та декану, звертався в міліцію та до суду.

Так, встановлено, що 02.11.2012 ОСОБА_4 звертався до ректора Львівського національного університету імені ОСОБА_3 із заявою про надання адреси дійсного місця проживання ОСОБА_1 з метою звернення до суду у звязку з відмовою позивача у проведенні розрахунку за виконані ним роботи з укладання в її квартирі керамічної плитки (а.с. 47).

Крім цього, встановлено, що 29.12.2014 відповідач звертався до Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області із заявою про вжиття заходів до ОСОБА_1, оскільки, як вказано в заяві, остання 25.08.2012 перебуваючи на вул. Рубчака, 5/7 у м. Львові, шляхом обману, зловживанням довірою, шахрайським шляхом, заволоділа його грошовим коштами на суму близько 3000 грн. (а.с.45). Таку заяву 29.12.2015 було внесено в ЄРДР за №0003996 та розпочато досудове розслідування, проте, в подальшому кримінальне провадження закрито, у звязку з тим, що відносини, які склались між сторонами, є цивільно-правовими.

З протоколу допиту свідка ОСОБА_1 від 20.04.2015 встановлено, що такі відносини між сторонами виникли у червні 2012 році, жодних робіт відповідачем проведено не було та жодних коштів останньому вона не передавала (а.с.48-51).

Встановлено, 29.07.2015 ОСОБА_2 звертався до Сихівського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 з метою стягнення боргу за договором побутового підряду щодо проведення ним робіт з облицювання плиткою у розмірі 4840 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. (а.с. 42-44 ).

В обґрунтування позовних вимог позивач ствердила, що саме внаслідок таких дій відповідача було заподіяно шкоду її здоров'ю та спричинено моральні страждання, відшкодування яких вона просила покласти на відповідача як винного у їх заподіянні.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 17.03.2016, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності загального захворювання, надано висновок про умови та характер праці за фахом зі скороченим робочим часом та рекомендовано лікування у невропатолога (а.с. 5).

На підтвердження проходження позивачем лікування, останньою до матеріалів справи долучено ряд товарних чеків та квитанцій на купівлю медикаментів (а.с. 6-14).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 58 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вимогами чинного законодавства передбачено, що підставами відповідальності за завдану шкоду є наявність шкоди, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦПК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦПК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Проте, всупереч наведеним нормам законодавства, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували втрату чи зменшення професійної або загальної працездатності саме внаслідок дій відповідача, а також причинний зв'язок між завданою шкодою, діями відповідача та витратами позивача на лікування у розмірі 6372,21 грн.

Крім цього, матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач втратила доходи в внаслідок втрати працездатності саме через можливі переслідування та погрози відповідача, що проявлялися в смс-повідомленнях та телефонних розмовах, на які вказує позивач. Вчинення відповідачем таких дій позивачем у судовому засіданні не доведено.

Також, необґрунтованим є і сам розрахунок втрачених доходів у розмірі 234773,72 грн. за період з 2010 року до 2015 року від 24.04.2016, оскільки як встановлено з пояснень сторін, такі відносини виникли між ними у 2012 році, розмір таких доходів є незрозумілим (а.с. 15).

Крім цього, достатніх та належних доказів того, що дії відповідача щодо позивача містять ознаки шантажу чи переслідування, не встановлено, із такими заявами до правоохоронних органів позивач не зверталася та відповідні рішення цими органами не приймалися.

За таких обставин, позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 6372,21 грн. та 234773,72 грн. заробітку (доходу), втраченого позивачем внаслідок зменшення професійної (загальної) працездатності, є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 120000 грн., то така задоволенню не підлягає з огляду наступне.

Положеннями ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, а також може відшкодовується грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом.

З урахуванням змісту наведених вище норм, підставою для відшкодування шкоди є вина особи, яка її завдала.

Визначення моральної шкоди, надане Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяли, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте, позивачем не доведено наявності такої шкоди, вини відповідача у заподіянні такої та не обґрунтовано розмір відшкодування.

Враховуючи наведене, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 23, 1166, 1167, 1195 ЦК України, статтями 10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.