Справа № 450/2698/14 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/168/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю адвоката ОСОБА_3 представника позивачки ОСОБА_4;

адвоката ОСОБА_5 представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та визнання права власності, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд визнати будинок плошею 167,5 м.кв., будинок загальною площею 40,17 м.кв. та земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0249 площею 0,0958 га, що знаходяться за адресою Львівська область, Пустомитівський район, село Оброшино, вул. Івана Франка, 32 (в подальшому «спірне будинковолодіння»), об'єктом права спільної сумісної власності та визнати право власності по 1/2 частці за кожним з сторін на згадані обєкти нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що з 1991 року по 10.07.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого народилось троє дітей, двоє з яких ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - повнолітні, та ОСОБА_9 Маркіян-Матвій, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стверджувала, що 31.05.1996 року сторонами спору було придбано незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходяться за адресою Львівська область, Пустомитівський район, село Оброшино, вул. Івана Франка, 32, будівництво якого було завершено до 2008 року; у 2001 році сторони почали проживати у цьому будинку, а саме - в житловому приміщенні літньої кухні площею 18,23 м.кв. і ОСОБА_8 розпочала навчання в Оброшинській загальноосвітній школі. В зв'язку з тяжкою хворобою батька та необхідністю догляду за ним позивачка переїхала проживати у м. Львів та повернулась назад до спірного будинку у 2007 році коли він став придатний для проживання, де і проживали спільно. Оскільки відповідач не вчиняє дій по реєстрації права власності на нерухоме майно, яке будувалось спільним коштом під час перебування сторін в шлюбі, хоча стан готовності такого становить 100 %, то вважала, що таке майно слід визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділити в рівних частинах (а.с. 2-4, 45-46, 110-113).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (а.с. 171-175).

Дане рішення оскаржила представник позивачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що висновок суду про те, що квартира № 12 на проспекті Вольського, 2 у с. Оброшино належала відповідачу особисто ґрунтується лише на припущеннях і не є підтвердженим належними та допустимими доказами.

Вважає, що суд не дав належної оцінки доказам того, що діти сторін спору у період 2007-2010 років навчалися у Оброшинській загальноосвітній школі.

Вважає голослівним твердження відповідача про те, що рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами спору від 10.07.2013 року встановлено, що сторони з 2008 року не проживають однією сімєю та не ведуть спільного господарства, оскільки таке рішення суду у матеріалах справи відсутнє, а насправді в згаданому рішенні суду зазначено, що сторони не проживають однією сімєю та не ведуть спільного господарства лише з травня 2010 року.

Стверджує, що на момент купівлі незавершеного будівництва літня кухня була в непридатному для використання та аварійному стані і після купівлі незавершеного будівництва була повністю перебудованою в придатний для проживання однокімнатний будинок із вигодами, а тому позивачка роком її побудови зазначила 1998 рік і ставить питання про поділ і цього будинку.

Звертає увагу на те, що у матеріалах інвентаризаційної справи міститься заява відповідача від 21.11.2008 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що (на думку апелянта) свідчить про те, що на момент подачі цієї заяви спірний будинок був завершений будівництвом, який і підлягає поділу, як спільна сумісна власність подружжя так само, як і земельна ділянка на якій його збудовано (а.с. 181-184).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмову у задоволенні позовних вимог суд мотивував тим, що земельну ділянку кадастровий номер :016001:0249 площею 0,0958 га, що знаходяться за адресою Львівська область, Пустомитівський район, село Оброшино, вул. Івана Франка, 32 (в подальшому «спірна земельна ділянка ») відповідач отримав у особисту приватну власність на підставі рішення Оброшинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 10.09.2010 року № 365 - шляхом приватизації цієї земельної ділянки, а спірне будинковолодіння (яке побудоване на цій ділянці) в експлуатацію не здано, а відтак до моменту державної реєстрації цього будинковолодіння відповідно до закону, як новоствореного майна, воно не може бути обєктом права власності.

Колегія суддів вважає, що вище наведені висновки не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Як стверджується матеріалами справи, спірну земельну ділянку було виділено під будівництво індивідуального житлового будинку рішенням виконкому Оброшинської сільської ОСОБА_1 народних депутатів від 14 січня 1982 року (т1, а.с. 139-140).

16 лютого 1991 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (сторонами по даній справі), який було розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 липня 2013 року (т.1, 185-186).

Як вбачається зі змісту довідки Обласного комунального підприємства „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 31.03.2015 року № 1241АДРЕСА_1 на проспекті Вольського, 2 у с. Оброшино у січні 1996 року була приватизованою відповідачем ОСОБА_6 одноособово (т.1, а.с. 121): даний факт належними та допустимими доказами стороною позивачки не спростовано.

31 травня 1996 року відповідач ОСОБА_6 вище згадану квартиру по Договору купівлі-продажу квартири, посвідченому приватним нотаріусом ОСОБА_10, продав (т.1, а.с. 71, 121).

В цей же день, 31 травня 1996 року, згаданим приватним нотаріусом ОСОБА_10 було посвідчено інший Договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач ОСОБА_6 купив незакінчений будовою житловий будинок в селі Оброшино по вул. Івана Франка, 32, процент готовності якого становить 24 % (т.1, а.с. 7, 159).

За вище наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для купівлі спірного об'єкта готовністю 24 % відповідачем ОСОБА_6 були використані кошти, отримані від продажу майна, що належало йому особисто на підставі свідоцтва про право власності від 31.01.1996 року, виданого Дослідним господарством «Оброшино» згідно розпорядження від 25.01.1996 року № 3, а відтак немає підстав вважати набуття незавершеного будівництвом житлового будинку у цій частині (24 %) його набуттям у спільну власність сторін.

21.11.2008 року ОСОБА_6 звернувся до Львівського ОКП „БТІтаЕО з заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, а саме будинку № 32 на вул. Івана Франка у с. Оброшино з приналежними до нього будівлями (т.1, а.с. 160).

Як вбачається зі змісту рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10.07.2013 року, в ході розгляду судом справи про розірвання шлюбу між сторонами спору, як позивачка, так і відповідач визнавали, що вони припинили спільне проживання, ведення спільного господарства та подружні відносини з травня 2010 року, а до того часу проживали разом в спільному будинку (т.1, а.с. 185-186).

Факт проживання сторін спору разом з дітьми в спірному будинку до травня 2010 року стверджується також і довідками зі шкіл села Оброшино, згідно яких діти сторін відвідували ці школи в селі Оброшино з 2007 року по травень 2010 року включно (т.1, а.с. 122-123).

Згідно Технічних висновків про стан будівельних конструкцій та інженерних мереж житлових будинків по вул. Івана Франка, 32 в с. Оброшино від 2013 року, станом на 2013 рік згадані будинки (після збору відповідних документів технічних паспортів, звіті про технічний стан) можуть бути предявлені Державній інспекції архітектурно-будівельного контролю у Львівській області для прийняття в експлуатацію (т.1, а.с. 12-30).

Згідно Висновку експерта № 223/16 судової будівельно-технічної експертизи від 27.04.2016 року, проведеної по справі на виконання ухвали суду апеляційної інстанції, ступінь будівельної готовності житлового будинку № 32 на вул. Івана Франка у с. Оброшино складає 99 відсотків; цей будинок придатний для проживання та експлуатації після виконання обгороження балконів, а наявність Технічного паспорту на цей будинок і ступінь його будівельної готовності дозволяють визначити окремі частки, що підлягають виділу сторонам спору. Крім цього, згідно цього ж Висновку експерта період виконання внутрішніх оздоблювальних робіт в згаданому будинку складає з 2009 року. Встановити точний період технічно не можливо. При цьому необхідно зазначити, що відповідно до загального стану оздоблення приміщень (потертості, пошкодження місцями на стінах, підлозі), даний вид ремонтно-будівельних робіт не новий (т.1, а.с. 246-266).

Відповідачем не було подано до суду належних та допустимих доказів про проведені на будинку роботи після травня 2010 року.

За вище наведених доказів та обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що ступінь будівельної готовності житлового будинку № 32 на вул. Івана Франка у с. Оброшино станом на травень 2010 року (час припинення спільного проживання, ведення спільного господарства та подружніх відносин між сторонами спору) слід прийняти за 99 відсотків.

Статтею 380 ЦК України встановлено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання, а ч.1 ст. 381 ЦК що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Як стверджується матеріалами справи (т.1, а.с. 61-64, 132-164), будинок загальною площею 40,17 кв.м. (який позивачка також просить поділити між сторонами спору) насправді є літньою кухнею (про що нею також зазначено і у її апеляційній скарзі), тобто - господарсько-побутовою будівлею спірного будинковолодіння (садиби), як його складова частина, а відтак такий не може бути окремим обєктом права власності і може підлягати поділу лише в складі спірного будинковолодіння (садиби).

Із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Частиною 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є (зокрема) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3).

А статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) і що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз статей 57 і 60 СК України в їх сукупності свідчить про те, що обовязок доведення тієї обставини, що набуте за час шлюбу спірне майно було набуте саме за кошти, які належали одному із подружжя особисто, покладається саме на ту особу, яка таке стверджує.

Як вже зазначалося вище, незавершений будівництвом спірний житловий будинок з готовністю 24 % було придбано відповідачем за кошти, які належали йому особисто отримані ним від реалізації квартири № 12 на проспекті Вольського, 2 у с. Оброшино, яку ним у січні 1996 року було приватизовано одноособово.

Доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, про те, що спірний будинок зі стадії готовності 24 % до стадії готовності 99 % було доведено за кошти, які належали відповідачу особисто, останнім до суду подано не було.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що за позивачкою слід визнати право власності на 38/100 незавершеного будівництвом спірного будинковолодіння (ступінь будівельної готовності якого складає 99 відсотків), виходячи з наступних розрахунків:

100 % - 24 % (придбаних відповідачем за кошти, які належали йому особисто) = 76 % (спільна сумісна власність подружжя) : 2 = 38 %

Відтак, саме спірне будинковолодіння (у відповідності до ст.ст. 356 ч.1, 357 ч.2 ЦК України) слід визнати обєктом спільної часткової власності позивачки ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_6

У відповідності до правової позиції, відображеної у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15.05.2013 року у справі № 6-37цс13, спірне будинковолодіння (незважаючи на ступінь його будівельної готовності 99 відсотків) може бути предметом поділу між колишнім подружжям в судовому порядку.

Виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 09.12.2015 року.

Відтак, земельну ділянку на якій розміщено спірне будинковолодіння також слід визнати обєктом спільної часткової власності позивачки ОСОБА_4 і відповідача ОСОБА_6 та визнати за позивачкою право власності на 38/100 цієї земельної ділянки.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1, 3 і 4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимогиОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати будинковолодіння, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, село Оброшино, вул. Івана Франка, 32, ступінь будівельної готовності якого складає 99 відсотків, та земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0249 площею 0,0958 га, що знаходиться за адресою Львівська область, Пустомитівський район, село Оброшино, вул. Івана Франка, 32, об'єктом спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 38/100 незавершеного будівництвом будинковолодіння, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, село Оброшино, вул. Івана Франка, 32, ступінь будівельної готовності якого складає 99 відсотків.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 38/100 земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0249 площею 0,0958 га, що знаходяться за адресою Львівська область, Пустомитівський район, село Оброшино, вул. Івана Франка, 32.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: