Номер провадження: 22-ц/785/6153/16
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О. Д.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представників позивача ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 липня 2016 року за позовом представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_4, до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої підприємству внаслідок порушення трудових обов'язків,

в с т а н о в и л а:

27 березня 2015 року представник ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4, звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 12 січня 2011 року між ФОП ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_6 був укладений строковий трудовий договір №8, за яким остання була прийнята на роботу продавцем сільськогосподарської продукції на строк один місяць. В подальшому дія трудового договору продовжувалась, тобто строковий трудової договір трансформувався у безстроковий. Одночасно з відповідачкою ОСОБА_6 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. За період роботи на посаді продавця відповідач допустила недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 25715,30 грн. Вказана сума боргу розрахована відповідно акту ревізії №48 від 01 грудня 2014 року, за яким недостача становить 12199,29 грн., акту ревізії №8 від 22 січня 2015 року, за яким недостача становить 24 407,44 грн. та акту ревізії від 18 березня 2015 року, за яким виявлений залишок коштів в сумі 10891,43 грн. Відповідачка відмовилась підписати вказані акти. Розмір шкоди, заподіяної недостачею на підприємствах громадського харчування, визначається за цінами, встановленими для продажу цієї продукції згідно ст. 135-2 КЗпП України.

Посилаючись на ці обставини та на ст. 1166 ЦК України, представник позивача просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_6 на користь позивача шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов'язків у розмірі 25715,30 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. (т. 1, а.с. 3-6).

Представник відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7, проти позову заперечував та пояснив, що акти ревізії №48 від 01 грудня 2014 року, №8 від 22 січня 2015 року, які надані позивачем, є недійсними, оскільки були складені через деякий час після проведення ревізії. На момент проведення ревізії складались акти, за яким претензій до відповідачки з боку позивача не було, вказані акти були передані бухгалтеру. Позивачем не доведено, що відповідачка за період роботи допустила недостачу товарно-матеріальних цінностей.

Рішенням суду першої інстанції позов представника ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4, задоволено частково. Суд стягнув з відповідачки ОСОБА_6 на користь позивача на відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків, 25715,30 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В решті позову відмовлено (т.3, а.с. 221-224).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, судом не враховано, що в судовому засідання позивачем не доведено, що з її вини в наслідок порушення трудових обов'язків була допущена недостача цінностей, надані позивачем акти ревізії №48 від 01 грудня 2014 року, №8 від 22 січня 2015 року є недійсними, оскільки неодноразово переписувались та складались у відсутності продавця та бухгалтера, які вказані в актах, крім неї в магазині також по черзі працювали у якості продавців ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 (т.3, а.с. 231-239).

Відповідачка ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином. 06 вересня 2016 року представник відповідачки ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку з сімейними обставинами, але колегія суддів вважає, що представником не доведено поважність причини неявки в суд, тому законних підстав для його задоволення немає.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивача ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_5, просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг відповідачки ОСОБА_6, пояснення на апеляцію представників позивача ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 січня 2011 року між ФОП ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_6 був укладений строковий трудовий договір №8, за яким остання була прийнята на роботу продавцем сільськогосподарської продукції на строк один місяць. В подальшому дія трудового договору продовжувалась, тобто строковий трудової договір трансформувався у безстроковий (т.1, а.с. 192).

Одночасно з відповідачкою ОСОБА_6 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність (т.1, а.с. 191).

За період роботи на посаді продавця відповідач допустила недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 25715,30 грн. Вказана сума боргу розрахована відповідно акту ревізії №48 від 01 грудня 2014 року, за яким недостача становить 12199,29 грн., акту ревізії №8 від 22 січня 2015 року, за яким недостача становить 24 407,44 грн. та акту ревізії від 18 березня 2015 року, за яким виявлений залишок коштів в сумі 10891,43 грн. Відповідачка відмовилась підписати вказані акти.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що є законні підстави для покладення на відповідачку обов'язку відшкодувати підприємству майнову шкоду в повному обсязі та моральну шкоду частково.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно із ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Пунктом 1 ч. 1 статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до п. п. 7, 8 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов'язків, несуть матеріальну відповідальність за ч.1 ст.132 КЗпП, крім випадків, для яких ст.134 КЗпП передбачена повна матеріальна відповідальність.

У такому ж порядку визначається матеріальна відповідальність працівників, з якими укладено договір про повну матеріальну відповідальність (статті 135-1, 135-2 КЗпП, якщо шкода заподіяна не незабезпеченням цілості прийнятого під звіт майна, а іншими порушеннями трудових обов'язків (неналежним оформленням документів про виявлену при прийнятті матеріальних цінностей недостачу, що потягло її оплату тощо).

Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

У частинах 1, 2 та 3 ст. 135-3 КЗпП України зазначено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів.

Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів вважає, що в порушення положень ст. ст. 10, 57, 60, 64, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував повно та всебічно обставини, які мають значення для вирішення справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні те, що виновне порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виявлення, та визначати розмір шкоду у встановленому законом порядку.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, з яких причин виникла недостача товарно-матеріальних цінностей в магазині позивача у вказаний у позовній заяві період та того, що саме відповідачка ОСОБА_6 під час праці порушила покладені неї трудові обов'язки за трудовим договором та договором про повну матеріальну відповідальність й завдала у зв'язку з цим шкоди позивачу.

Визначаючи розмір шкоди позивач повинен був надати суду першої інстанції дані бухгалтерського обліку й інших документів про наявність і розмір прямої дійсної шкоди - матеріалів інвентаризації, актів ревізії та облікових документів, актів й інших документів про недостачу.

Обґрунтовуючи факт недостачі та її розмір, позивач надав суду першої інстанції копії акту ревізії №48 від 01 грудня 2014 року, за яким під час зважування, перерахунку товару та грошових коштів була виявлена недостача в розмірі 12199,29 грн., акту ревізії №8 від 22 січня 2015 року, за яким нестача становить 24 407,44 грн. та акту ревізії від 18 березня 2015 року, за яким виявлений залишок грошових коштів в сумі 10891,43 грн., а також численні накладні, які виписана на відповідачку, та інших осіб, зокрема ОСОБА_11 (т.1, а.с. 15-187)

З матеріалів справи вбачається, що ревізії проводились та складались відповідні акти довіреною особою ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4, акти переписувались та мають різні варіанти змісту, документи мають підчистки, дописки та закреслення, в тексті є записи про те, що ревізії проводились у присутності ОСОБА_12 та ОСОБА_6, які не були присутні при цьому та не підписували акти, та зазначено, що «виявлену недостачу покласти на ОСОБА_6В.» (т.1, а.с. 64, 125).

Перевіривши в судовому засіданні наявні у справі докази з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, колегія судів вважає, що підстав для притягнення відповідачів до майнової відповідальності у зазначених в позові розмірах немає.

Частиною 5 ст. 135-3 КЗпП України визначено, що розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Заслуговують на увагу й заперечення представника відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7, про те, що, крім відповідачки в магазині також по черзі працювали у якості продавців ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11.

Однак суд першої інстанції не перевірив ці обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні позивачем не доведено, що відповідачкою завдано підприємству майнову шкоду у визначеному прокурором розмірі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України вимоги не підлягають задоволенню.

Не передбачено трудовим законодавством й стягнення з відповідачки моральної шкоди.

Отже, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, та матеріального права, а саме, ст. ст. 130, 133, 134, 135-1 КЗпП України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 задовольнити, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2016 року змінити й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_4, до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої підприємству внаслідок порушення трудових обов'язків та відшкодування моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький