Категорія: 53 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В. ,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» до ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ПАТ по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» звернулось в суд із зазначеним позовом. Вказувало на те, що відповідач ОСОБА_2 працювала в товаристві на посаді начальника управління з персоналу. 12 червня 2015 року відповідачку наказом голови правління ПАТ «Волиньгаз» було звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

11 листопада 2015 року рішнням Луцького міськрайонного суду ОСОБА_2 було поновлено на роботі.

Крім того позивач вказував, що на виконання рішення суду, 12 листопада 2015 року ним було видано наказ про поновлення відповідачки ОСОБА_2 на роботі. Після цього ОСОБА_2, ознайомившись із зазначеним наказом, 20 листопада 2015 року написала заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України. В цей же день керівником товариства було видано наказ № 359-К про звільнення відповідачки з роботи, згідно поданої нею заяви, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Вважаючи, що підстави для звільнення ОСОБА_2 з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсутні, позивач просив суд змінити формулювання причини її звільнення на ч. 1 ст. 38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням та відшкодувати йому судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 25 березня 2016 року позов ПАТ по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» задоволено, змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_2 з роботи відповідно до наказу від 20.11.2015 року № 359-К на «звільнення за власним бажанням ч. 1 ст. 38 КЗпП України» та стягнуто з відповідачки в користь товариства понесені ним судові витрати в сумі 1218 грн. по сплаті судового збору.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить його скасувати як незаконне, прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, невірною оцінкою встановлених обставин та ухвалити нове рішення про відмову в позові і відшкодувати їй понесені судові втрати.

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу ПАТ «Волиньгаз», вважаючи рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ПАТ по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз», суд першої інстанції вважав, що притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності не є порушенням трудового законодавства зі сторони роботодавця в розумінні ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а оскільки ОСОБА_2 написала заяву про звільнення добровільно без тиску на неї, то є всі підстави для зміни формулювання причини її звільнення на ч. 1 ст. 38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з позивачем ПАТ по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» з 22 вересня 2014 року (а. с. 10-13).

Наказом № 121 від 12 червня 2015 року голови правління ПАТ «Волиньгаз» ОСОБА_2 було звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України (а. с. 26-27).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2015 року ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника управління з персоналу товариства із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання (а. с. 16-20).

Наказом № 247 від 12 листопада 2015 року відповідачку ОСОБА_2 поновлено на посаді, яку вона займала до звільнення, з 13 червня 2015 року та вирішено допустити її до фактичного виконання трудових обов'язків з моменту з'явлення на роботі (а. с. 9).

Також встановлено, що 20 листопада 2015 року відповідач подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку із порушенням працедавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) (а. с. 8).

Наказом № 359-К від 20 листопада 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади начальника управління з персоналу ПАТ по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а. с. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист трудових прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення трудових прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації;

5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав;

6) працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи.

Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що безпосередньо в судовому порядку розглядається трудовий спір про зміну формулювання причини звільнення лише за заявою самого працівника, а не за заявою роботодавця, як вважав суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення.

Крім того з зазначеної норми права слідує, що застосування конкретного способу захисту порушеного трудового права залежить як від його змісту так і від характеру самого порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Оскільки, під час розгляду справи в суді, позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про порушення його прав відповідачем при винесенні ним наказу про звільнення останнього з роботи, та просив суд змінити формулювання причини звільнення відповідача ОСОБА_2 у спосіб непередбачений законом, то у заявленому ним позові слід відмовити за безпідставністю.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення прийняте судом без повного з'ясування всіх обставин справи та належної їх оцінки, що потягло за собою невірне застосування норм матеріального права, а тому в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як відповідач ОСОБА_2 понесла судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1399 грн. і на її користь ухвалено рішення, то вказана сума підлягає стягненню з позивача ПАТ по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» в її користь.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2016 року в даній справі скасувати.

У позові Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» до ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» в користь ОСОБА_2 1399 (одну тисячу триста дев'яносто дев'ять) грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді