У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника прокурора міста Одеси в інтересах ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «МРІЯ», Одеської міської ради, третя особа: управління земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання договору оренди землі недійсним, та за позовом ОСОБА_5 до Одеської міської ради, товариства з обмеженою відповідальністю «МРІЯ», треті особи: управління земельних ресурсів Одеської міської ради, прокуратура м. Одеси про визнання недійсним договору оренди землі, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року заступник прокурора міста Одеси в інтересах ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 15189 кв.м, укладений 24 березня 2005 року між Одеською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «МРІЯ» (далі ТОВ «МРІЯ»), зареєстрований в Одеському міському управлінні Одеської регіональної філії Центру державного земельного кадастру 22 червня 2006 року за №27 з моменту укладення.

Позов мотивовано тим, що оспорюваний договір був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: без попереднього погодження меж земельної ділянки з ОСОБА_5, яка є суміжним землекористувачем, що призвело до порушення її прав. Будівля, яка на праві власності належить ОСОБА_5, знаходиться на межі спірної земельної ділянки. Сервітут не встановлений, що унеможливлює обслуговування та користування цією будівлею з боку спірної земельної ділянки.

ОСОБА_5 звернулась до суду із самостійним позовом, в якому просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 15189 кв.м, що знаходиться в межах вул. Скісної, вул. Розкидайлівської, вул. Колонтаївської та провулку Старокінного (Ларишкіна), укладений 24 березня 2005 року між ТОВ «МРІЯ» та Одеською міською радою, зареєстрований в Одеському міському управлінні Одеської регіональної філії Центру державного земельного кадастру 22 червня 2006 року.

Позов мотивувала тим, що оспорюваний договір оренди був укладений з порушенням вимог п. «в» ч. 1 ст. 183, п. «б» ч. 2 ст. 198 Земельного кодексу України щодо проведення землеустрою без встановлення меж спірної земельної ділянки на місцевості та їх погодження із суміжним користувачем.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 8 травня 2013 року позов заступника прокурора м. Одеси в інтересах ОСОБА_5 задоволено. Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 15189 кв. м, укладений 24 березня 2005 року між Одеською міською радою та ТОВ «МРІЯ» та зареєстрований в Одеському міському управлінні Одеської регіональної філії Центру державного земельного кадастру 22 червня 2006 року з моменту укладення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2016 року рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову заступника прокурора м. Одеси в інтересах ОСОБА_5 та позову ОСОБА_5

ОСОБА_5, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Задовольняючи вимоги позовів про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним суд першої інстанції виходив з того, що під час виготовлення проекту відведення спірної земельної ділянки не були враховані права та інтереси суміжних землекористувачів - власників домоволодіння під АДРЕСА_1. Оскільки, оспорюваний договір оренди, укладений відповідно до вищевказаного проекту відведення земельної ділянки, цим договором не враховуються та порушуються права позивача, як суміжного землекористувача та власника нерухомого майна, яке знаходиться на суміжній земельній ділянці.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог, апеляційний суд виходив з того, що на момент укладення спірного договору оренди від 24 березня 2005 року ОСОБА_5 не була власником ні домоволодіння АДРЕСА_1, ні реконструйованої нежитлової будівлі торгівельного центру по АДРЕСА_2. Томупри укладенні спірного договору оренди не могли порушуватися права останньої щодо обслуговування належної їй нежитлової будівлі АДРЕСА_2, оскільки, на час укладення вказаного договору позивач не була власником вказаного домоволодіння та власником реконструйованої нежитлової будівлі торгівельного центру за цією адресою. Вказане нерухоме майно не перебувало в її користуванні, у зв'язку із чим правові підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відсутні.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, 13 листопада 2008 року, ОСОБА_5 є власником окремої нежитлової будівлі торгівельного центру загальною площею 496,5 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2. Право власності на вказану будівлю зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН» 17 листопада 2008 року.

Будівля знаходиться на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Одеси. Раніше вказана будівля складала 117/150 домоволодіння під АДРЕСА_1, співвласниками яких були сини позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (76/150 та 25/75 відповідно). Належність їм вказаних часток домоволодіння підтверджується свідоцтвами про право власності, виданими виконавчим комітетом Одеської міської ради 2 грудня 2003 року на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7

25 березня 2003 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та Одеською міською радою укладено договір про право пайової участі у користуванні 117/150 земельної ділянки загальною площею 359,61 кв.м, на якій знаходилось домоволодіння під АДРЕСА_1. За цим договором Одеська міська рада засвідчила, а користувачі прийняли право на тимчасове довгострокове користування 117/150 земельною ділянкою площею 369,6 кв.м, що складає 280,50 кв.м по АДРЕСА_3 відповідно до плану землекористування.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7, 16 грудня 2005 року, подарували належні їм частини домоволодіння ОСОБА_5

У 2006-2008 роках ОСОБА_5 у встановленому порядку провела реконструкцію належних їй 117/150 частин домоволодіння під АДРЕСА_1, після якої вказані 117/150 складають собою окрему двохповерхову нежитлову будівлю торгівельного центру загальною площею 496,5 кв. м.

Рішенням Одеської міської ради № 3465-IV від 16 листопада 2004 року затверджений проект відведення ТОВ «Мрія» земельних ділянок, у тому числі й земельної ділянки площею 15189 кв.м, що знаходиться в межах вулиць Розкідайлівської, Скісної, Колонтаївської та провулку Старокінний (Ларишкіна) для комплексної реконструкції, розширення та подальшої експлуатації ринку Старокінний. Цим рішенням ТОВ «Мрія» передані в оренду земельні ділянки, серед яких земельна ділянка площею 15 189 кв.м, строком на 49 років.

На виконання вказаного рішення, 24 березня 2005 року між Одеською міською радою та ТОВ «Мрія» укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 15 189 кв.м, що знаходиться в межах вулиць Колонтаївської та провулку Старокінний (Ларишкіна). За цим договором дану ділянку передано ТОВ «Мрія» у довгострокове платне користування строком на 49 років.

Вказаним договором оренди будь-які сервітути, у тому числі й щодо права проходу та проїзду до будівлі під АДРЕСА_1, не встановлені.

З проекту відведення спірної земельної ділянки вбачається, що домоволодіння під АДРЕСА_1 знаходиться на суміжній земельній ділянці. При цьому, стіна домоволодіння знаходиться безпосередньо на межі між двома земельними ділянками. Обслуговування та користування будівлею (прохід та під'їзд до неї) з цієї сторони можливий лише зі спірної земельної ділянки. Ця обставина сторонами не заперечується.

На момент виготовлення проекту відведення спірної земельної ділянки та укладення оспорюваного договору оренди землі власником 117/150 домоволодіння АДРЕСА_1 були ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що підтверджується відповідними свідоцтвами про право власності, виданими на їх ім'я.

ОСОБА_5 посилається на те, що під час виготовлення проекту спірної земельної ділянки (проведення кадастрової зйомки), її межі не були погоджені з суміжними (на той час) землекористувачами - ОСОБА_6 та ОСОБА_7

На момент укладення спірного договору оренди від 24 березня 2005 року позивач не була власником ні домоволодіння АДРЕСА_1, ні реконструйованої нежитлової будівлі торгівельного центру по АДРЕСА_2.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що при укладенні спірного договору оренди не порушуватися права позивача щодо обслуговування належної їй нежитлової будівлі АДРЕСА_2, оскільки на час укладення вказаного договору вона не була власником цього домоволодіння та реконструйованої нежитлової будівлі торгівельного центру за цією адресою. Вказане нерухоме майно не перебувало в її користуванні.

У зв'язку із наведеним правові підстави для визнання оспорюваного договору оренди земельної ділянки відсутні.

Апеляційним судом надана належна оцінка зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд апеляційної інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
суддіВ.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська