Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К., Попович О.В., Маляренка А.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до територіального центру соціального обслуговування Красноармійського району Донецької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала у трудових відносинах з територіальним центром соціального обслуговування Красноармійського району Донецької області працюючи з 13 січня 2011 року на посаді заступника завідувача відділенням соціальної допомоги територіального центру. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року її позов дотериторіального центру соціального обслуговування Красноармійського району Донецької області про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було задоволено частково та, крім іншого, визнано незаконним наказ про її звільнення від 31 березня 2014 року, поновлено її на роботі з 31 березня 2014 року та стягнуто з територіального центру соціального обслуговування Красноармійського району Донецької області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 квітня 2014 року по 18 липня 2014 року у розмірі 6 981 грн 72 коп., а також 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Згідно з наказом відповідача від 30 січня 2015 року № 17-к її було поновлено на роботі.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23 липня 2015 року, стягнуто на її користь з територіального центру соціального обслуговування Красноармійського району Донецької області 12 815 грн 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі.

Наказом відповідача від 31 липня 2015 року № 62-к вона була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

На момент звільнення її з роботи відповідач не провів з нею розрахунок, сплатив лише 7 077 грн 36 коп., заборгованість із заробітної плати у розмірі 5 738 грн 40 коп. так і не була виплачена.

Уточнивши свої вимоги ОСОБА_6 просила на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України стягнути з відповідача на її користь 4 961 грн 25 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року задоволено позов ОСОБА_6 про визнання незаконним наказу про її звільнення від 31 березня 2014 року, поновлено її на роботі з 31 березня 2014 року та стягнуто з територіального центру соціального обслуговування Красноармійського району Донецької області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 квітня 2014 року по 18 липня 2014 року у розмірі 6 981 грн 72 коп., а також 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Згідно з наказом відповідача від 30 січня 2015 року № 17-к ОСОБА_6 поновлено на роботі.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23 липня 2015 року, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_6 12 815 грн 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 липня 2014 року по 31 січня 2015 року у зв'язку з затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі.

Наказом відповідача від 31 липня 2015 року № 62-к вона була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_6 зазначала, що рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу остаточно було виконано лише 22 вересня 2015 року, з огляду на це, позивач вважала, що порушені вимоги ст. ст. 116, 117 КЗпП України та для відповідача має наставати відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що трудовий спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст. 235 КЗпП України був предметом судового розгляду, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення позову за ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України. Крім того, трудові відносини між сторонами припинені, а тривале невиконання рішення суду про стягнення грошових сум з відповідача не може бути підставою для застосування норм КЗпП України. За невиконання судового рішення у трудових спорах відповідальність установлена Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», а не трудовим законодавством.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не врахували вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України та встановивши, що рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2015 року було виконано частково у розмірі 7 077 грн 36 коп., не виплачена сума у розмірі 5 738 грн 40 коп. була перерахована ОСОБА_6 лише 22 вересня 2015 року, після її звернення до суду із вищезазначеним позовом, дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді: А.О. Леванчук І.К. Парінова О.В. Попович А.В. Маляренко