РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2016 року Провадження №2/425/30/16

Справа №425/3000/15-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Мирошникової О.Ш.,

за участю секретаря Кулішової О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання частково недійсним кредитного договору, -

встановив:

07 вересня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_3» звернулося до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № 410/07 від 04.09.2007 року в сумі 3011430,84 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.09.2007 року між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» та ОСОБА_4, як позичальником, було укладено кредитний договір № 410/07, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 68000,00 доларів США для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу нерухомого майна, з встановленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 13% річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 04.09.2032 року. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_4, між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки від 04.09.2007 року, за яким ОСОБА_5 взяв на себе зобовязання, що у випадку невиконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором, погасити заборгованість за цим договором. Відповідачі належним чином не виконали свої зобовязання та станом на 18.08.2015 року виникла заборгованість у розмірі 3011430,84 гривень, яку й просить стягнути з відповідачів солідарно позивач.

24.09.2015 року відповідачем ОСОБА_4 було подано до суду зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання недійними пункту 1.4.1, пункту 2.4.3 кредитного договору № 410/07, укладеного між сторонами 04.09.2007 року. Зустрічний позов ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що в оспорюваних пунктах кредитного договору передбачено за обслуговування кредиту встановлення щомісячної плати в розмірі 40,80 доларів США, що становить 0,06% від суми кредиту в перерахунку по курсу НБУ на день сплати. Ці пункти договору, на думку відповідача ОСОБА_4 містять несправедливі умови відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому він просить визнати зазначені пункти недійсними (а.с. 57-58).

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача підтримувала свій позов, просила його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідачів зустрічний позов ОСОБА_4 підтримував, проти задоволення первісного позову заперечував, 17.11.2015 року та 01.12.2015 року надав письмові заперечення проти позову, згідно яких позивач всупереч умов кредитного договору надав відповідачу ОСОБА_4 кредит в національній валюті гривні, замість іноземної валюти доларів США, як це передбачено в кредитному договорі. Представником відповідачів було подано до суду заяву про застосування позовної давності до вимог нарахування боргу з 11.12.2008 року по 11.08.2012 року, стягнення неустойки до вересня 2014 року і відмову в позові у цій частині. Також, в запереченнях та поясненнях представник відповідачів зазначає, що станом на час укладення договору 04.09.2007 року долар США коштував 5,05 гривень за курсом Національного Банку України і відповідно фактично наданий кредит складав 343400,00 гривень. За розрахунками представника відповідача станом на 18.08.2015 року заборгованість за кредитом становить 341083,96 гривень та за процентами становить 253248,01 гривень, а всього 594331,97 гривень, враховуючи заяву про застосування позовної давності до вимог нарахування боргу з 11.12.2008 року по 11.08.2012 року в розмірі 178174,10 гривень, заборгованість за кредитом та процентами має становити 416157,87 гривень, проти стягнення неустойки представник відповідачів заперечує, вважає її нарахування необґрунтованим (а.с. 117- 118, 143-145, 146-149).

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 04 вересня 2007 року між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» та ОСОБА_4,як позичальником, було укладено кредитний договір № 410/07, відповідно до якого банк надає позичальнику для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу, згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно квартиру у АДРЕСА_1, грошові кошти у розмірі 68000,00 доларів США, з терміном на 300 місяців по 04.09.2032 року, за користування кредитом встановлюється плата 13% річних, за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 40,80 доларів США, що становить 0,06% від суми кредиту (а.с. 6-11).

Згідно п. 2.1.2 кредитного договору, кредит надається однією сумою в безготівковій формі шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника у банку.

Відповідно до п. 2.5.1 кредитного договору позичальник зобовязується щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням у сумі не менш суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших плат, встановлених у Графіку (додаток № 1 до кредитного договору).

Відповідно пунктів 2.5.2, 2.5.6 кредитного договору погашення відповідної частини кредиту та сплата нарахованих процентів за його користування здійснюється шляхом договірного списання банком коштів з поточного рахунку позичальника щомісяця до 10 числа кожного календарного місяця в порядку та сумах згідно з умовами договору.

Згідно п. 4.5 кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів.

04.09.2007 року між банком, як іпотекодержателем, та ОСОБА_4, як іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки, згідно з яким іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобовязання щодо повернення кредиту у сумі 68000,00 доларів США, сплати процентів у розмірі 13% річних, що випливає з кредитного договору № 410/07 від 04.09.2007 року передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка придбана іпотекодавцем на підставі договору купівлі-продажу, що укладений 29.08.2007 року, згідно якого ціна продажу квартири становить 404000,00 гривень (а.с. 131-140).

04.09.2007 року між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як поручителем, було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель солідарно відповідає перед кредитором за виконання ОСОБА_4 зобовязань в повному обсязі за кредитним договором № 410/07 від 04.09.2007 року, згідно з яким боржнику надано кредит в сумі 68000,00 доларів США зі сплатою процентів за ставкою 13% річних, терміном повернення 04.09.2032 року. Поручитель зобовязується в разі невиконання та/або порушення боржником своїх зобовязань перед кредитором погасити протягом 5 днів з моменту отримання повідомлення кредитора про невиконання боржником своїх зобовязань заборгованість по кредитному договору (основну суму кредиту, суму процентів, суми штрафів, пені, комісії, збитків, витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки та інші платежі). Поручитель зобовязується відповідати перед кредитором своїми грошовими коштами та всім своїм майном (а.с. 27-28).

Згідно п. 3.1. договору поруки у випадку невиконання зобовязань по кредитному договору боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Факт надання кредиту підтверджується меморіальним валютним ордером № 21873 від 04.09.2007 року, згідно з яким ОСОБА_4 отримав 68000,00 доларів США в еквіваленті 343400,00 гривень (а.с. 113).

У відповідності до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Під виконанням зобов'язання розуміються вчинення кредитором і боржником дій зі здійснення прав та виконання обов'язків, що випливають із зобов'язання. Належне виконання зобов'язання передбачає виконання зобов'язання в належний строк.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) - зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобов'язання, передбачено як умовами кредитного договору, так і нормами чинного законодавства України.

Згідно розрахунку за кредитним договором № 410/07 від 04.09.2007 року станом на 18.08.2015 року заборгованість ОСОБА_4 перед банком становить:

-67541,05 доларів США заборгованість за кредитом;

-59481,19 доларів США заборгованість за процентами;

-8241,60 гривень комісія за розрахункове обслуговування;

-239481,89 гривень плата за пропуск платежів.

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж з повернення кредиту було здійснено ОСОБА_4 10.12.2008 року у розмірі 3,00 долари США, що було визнано представником відповідача у заяві про застосування позовної давності (а.с. 5, 143-145).

Судом встановлено, що позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_4 кредит у сумі 68000,00 доларів США, однак відповідач порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 доказів погашення заборгованості повністю або частково, доказів в спростування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, суду не надали.

Суд відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_4 щодо надання банком кредиту позичальнику в гривні, а не в доларах США всупереч умов кредитного договору, виходячи з такого.

В своїх запереченнях та поясненнях представник відповідача ОСОБА_4 зазначив, що кредит був наданий у національній валюті гривні та становив розмір 343400,00 гривень, за курсом НБУ станом на 04.09.2007 року 5,05 гривень за 1 долар США, що додатково підтверджується тим, що позичальником, як передбачено кредитним договором, було відкрито поточний рахунок № 0066 у банку в гривні, який використовувався для погашення заборгованості за кредитом шляхом його поповнення у гривні. Згідно графіку погашення кредиту щомісячний платіж визначено у розмірі 767,00 доларів США, що по курсу на 04.09.2007 року становило 3873,35 гривень. Враховуючи часткове погашення кредиту позичальником, на думку представника відповідача ОСОБА_4 загальна заборгованість за кредитним договором станом на 18.08.2015 року становить 594331,97 гривень та враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності щодо вимог про стягнення боргу з 11.12.2008 року по 11.08.2012 року в розмірі 178174,10 гривень, заборгованість за кредитом та процентами становить 416157,87 гривень та ці вимоги відповідач ОСОБА_4 визнає (а.с. 94-95, 117-118, 146-149).

За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 68000,00 доларів США за плату у розмірі 13% річних - п. 1.1, 1.4 кредитного договору (а.с. 6).

За графіком погашення кредитної заборгованості, який підписаний сторонами кредитного договору, щомісячний внесок позичальника встановлений у розмірі 767 доларів США (а.с. 12-17).

Згідно копії меморіального валютного ордера № 21873 від 04.09.2007 року ОСОБА_4 було надано кредит згідно кредитного договору № 410/07 від 04.09.2007 року у доларах США 68000,00 доларів, у гривневому еквіваленті 343400,00 гривень (а.с. 113).

Кредитні кошти були надані для придбання позичальником квартири АДРЕСА_3 АРК п. 1.2 кредитного договору.

За умовами договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2007 року продавець ОСОБА_6 передав, а покупець ОСОБА_4 прийняв у власність зазначену квартиру, продаж якої вчинений за 404000,00 гривень, які покупець сплатив продавцю готівкою до підписання цього договору (а.с. 92).

Згідно договору іпотеки від 04.09.2007 року ОСОБА_4 як іпотекодавець в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 410/07 від 04.09.2007 року щодо повернення кредиту у 68000,00 доларів США, сплати процентів за користування кредитом у розмірі 13% річних, штрафних санкцій та інших витрат, передав в іпотеку зазначену квартиру, узгоджена сторонами вартість якої становить 80000,00 доларів США, що еквівалентно 404000,00 гривень (а.с. 131-140).

В судовому засіданні судом було оглянуто цивільну справу № 2-443/10, яка знаходиться в архіві Рубіжанського міського суду Луганської області, за позовом ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № 410/07 від 04.09.2007 року та звернення стягнення на предмет іпотеки, з якої вбачається, що 29.03.2010 року банк звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з зазначеним позовом. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області 03.12.2010 року позовну заяву ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 31.05.2011 року ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.12.2010 року залишено без змін (а.с. 142, 188-189, 190).

В зазначеній цивільній справі № 2-443/10 наявні належним чином засвідчені копії розпорядження від 04.09.2007 року про надання кредитних коштів з рахунку 0001/840 на поточний рахунок 0066/840 ОСОБА_4 в сумі 68000,00 доларів США згідно кредитного договору № 410/07 від 04.09.2007 року та розпорядження бек-офісу від 04.09.2007 року про перерахування суми кредиту 68000,00 доларів США з поточного рахунку 0066/840 ОСОБА_4 на поточний рахунок клієнта ОСОБА_6 (продавця квартири), також у цій справі міститься належним чином засвідчена копія заявки ОСОБА_4 про придбання квартири в кредит, в якій позичальником зазначено розмір бажаного кредиту 68000,00 доларів США (а.с. 53, 54, 68-69 цивільної справи № 2-443/10; а.с. 188-192 цієї справи).

При цьому в п. 2.10 кредитного договору сторони передбачили «Застереження стосовно валюти платежів», а саме: усі платежі для повернення кредиту та процентів за його користування повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором. Інші платежі, згідно з цим договором, розраховуються у валюті кредиту і підлягають оплаті в національній валюті, виходячи з валютного курсу НБУ на день сплати.

Крім того, відповідач в період з вересня 2007 року по грудень 2008 року здійснював часткове погашення кредиту в доларі США, що відображено в розрахунку заборгованості (а.с. 5).

Також, в судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_4 було зазначено, що позичальник не висував жодних претензій банку щодо валюти кредитування (а.с. 123 журнал судового засідання).

Аналізуючи вищезазначене в сукупності, суд відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_4 про надання кредиту у національній валюті, оскільки доказів тому до справи не надано.

Навпаки, наявні в справі докази підтверджують факт надання кредиту позичальнику у доларах США, також позичальник добровільно уклав кредитний договір з банком саме в доларах США, жодних бажань стосовно кредитування в національній валюті не виявляв.

Тому, на думку суду, перераховувати наявну заборгованість за кредитом у національну валюту за курсом станом на час укладення кредитного договору по 5,05 гривень за 1 долар США немає жодних законних підстав.

Судом відхиляються доводи представника відповідача ОСОБА_4 щодо застосування позовної давності до вимог про нарахування боргу з 11.12.2008 року по 11.08.2012 року у розмірі 35282,20 доларів США (а.с. 143-145).

В своїй заяві представник позивача посилається на те, що умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за виконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. ОСОБА_4 припинив виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом у звязку з чим у нього з 10.12.2008 року утворилася заборгованість.

Згідно п. 2.5.1 кредитного договору позичальник зобовязувався щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця поповнювати свій рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням у сумі не менш суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших плат, встановлених у Графіку.

Згідно п. 3.3.3 кредитного договору позичальник зобовязаний щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами, встановленому у п. 2.5.1 цього договору; не пізніше визначеного 04.09.2032 року повернути банку всю суму наданих кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштами, сплачувати інші кошти, а також на вимогу банку можливі штраф та пеню.

За умовами кредитного договору банк відповідно до п. 3.2.4 кредитного договору має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем своїх зобовязань за кредитним договором, договором іпотеки та саме предявлення до суду цього позову може вважатися предявленням вимоги банком позичальнику про дострокове повернення кредиту та процентів.

Предявляючи позов 29.03.2010 року до суду, банк на підставі п. 3.2.4 кредитного договору просив достроково повернути кредит та сплатити проценти за користування ним станом на 08.02.2010 року, тобто банк змінив строк виконання зобовязання щодо повернення кредиту й сплати процентів та порядок його виконання. Іншими словами замість повернення кредиту рівними частинами згідно Графіку погашення кредиту, банк вимагав достроково повернути кредит у 67541,05 доларів США та проценти станом на 08.02.2010 року у 10973,34 доларів США, та цей позов банку був залишено без розгляду ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.12.2010 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області 31.05.2001 року.

Також, звертаючись з позовом до суду 29.08.2015 року банк змінив строк виконання зобовязання та порядок його виконання, тобто зобовязання з сплати щомісячних платежів у 767,00 доларів США до 2032 року змінилося на зобовязання повернути кредит достроково у 67541,05 доларів США та сплатити проценти станом на 18.08.2015 року у 59481,19 доларів США.

Саме тому, суд не застосовує загальну позовну давність за заявою представника відповідача ОСОБА_4 до вимог з 11.12.2008 року по 07.08.2012 року по 46 черговим щомісячним платежам у розмірі 35282,00 долари США, оскільки зобовязання по щомісячним платежам змінилося у 2010 року на зобовязання повернути достроково повністю кредит та відсотки, тому неможливо застосувати позовну давність до зобов'язання, яке вже не існує та є зміненим.

Разом з цим, позовна давність застосовується судом лише по заяві сторони у справі, представником відповідача не було надано суду заяву про застосування позовної давності до зміненого зобовязання стосовно повернення достроково кредиту у 67541,05 доларів США та процентів у 59481,19 доларів США, більш того представником відповідача позовні вимоги були визнані в частині 416157,87 гривень, які складаються з кредиту у розмірі 341083,96 гривень та процентів у 253248,01 гривень та пораховані ним по курсу станом на 04.09.2007 року 5,05 гривень за 1 долар США (341083,96 / 5,05 = 67541 долар США; 253248,01 /5,05 = 50148 доларів США), з вирахуванням боргу за період з 11.12.2008 року по 11.08.2012 року у розмірі 178174,10 гривень, в звязку з заявою ним про пропуск позовної давності. Суд при застосуванні позовної давності обмежений заявою відповідача про таке застосування (а.с. 143-145, 146-149; 152, 195 журнали судового засідання).

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 свої зобовязання за кредитним договором в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування ним належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості за цим договором, тому суд вважає, що є підстави для дострокового стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь банку заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 127022,24 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 17.08.2015 року 2763707,35 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 67541,05 доларів США, заборгованості за процентами у сумі 59481,19 доларів США, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

В частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 239481,89 гривень, суд дійшов такого.

Відповідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (зокрема, сплатити гроші) або утриматися певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Отже, зобовязання за своїм значенням поділяються на: основні зобовязання які можуть існувати самостійно, та додаткові (акцесорні) зобовязання які забезпечують належне виконання основних зобовязань і виникають та існують виключно за умови існування основного зобовязання.

Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, основним зобовязанням позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором є погашення кредиту та сплата процентів за користування ними, додатковим зобовязанням є сплата неустойки (штрафу, пені).

Відповідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року, зокрема, громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Указом Президента України № 405/2014 від 14.04.2014 року «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Отже, антитерористична операція на території Луганської області була запроваджена з 14.04.2014 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористичная операція, в якому міститься місто Рубіжне Луганської області.

Як вбачається зі справи, відповідач ОСОБА_4 постійно зареєстрований та мешкає в місті Рубіжне (а.с. 54).

З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нараховано відповідачу штраф за період з 11.01.2010 року по 18.08.2015 року у розмірі 239481,89 гривень. Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що нарахування штрафу відбулося згідно п. 4.5 кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів (а.с. 10).

За таких обставин, суд вважає, що в частині стягнення штрафу за період з 14.04.2014 року по 18.08.2015 за несвоєчасне повернення кредиту та сплати процентів за користування ним необхідне відмовити в його стягненні, оскільки Законом України «Про тимчасові заходи за період проведення антитерористичної операції» встановлена заборона його нарахування з 14.04.2014 року.

В своїй заяві представник відповідача ОСОБА_4 заявляє про пропуск позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки з посиланням на ст. 258 ЦК України, за якою спеціальна позовна давність до вимог про стягнення штрафу застосовується в один рік.

Як вже зазначалося вище судом, представником позивача штраф нарахований за період з 11.01.2010 року по 18.08.2015 року, з даним позовом позивач звернувся 29.08.2015 року, що підтверджується штампом на поштовому конверті (а.с. 42).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення штрафу за період з 11.01.2010 року по 13.04.2014 року є обґрунтованими, оскільки відповідач порушив умови кредитного договору, втім суд вважає за можливе застосувати позовну давність до цих вимог, тому відповідно до приписів ст. 267 ЦК України суд відмовляє позивачу в задоволенні позову в цій частині за пропуском позовної давності.

Щодо вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_5 суд дійшов такого.

Відповідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов'язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

В звязку з невиконанням зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором, банк звернувся з цим позовом до суду, який можна одночасно вважати проявленням вимоги до поручителя про погашення боргу.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявив вимоги до поручителя.

Згідно поштового конверту банк направив позов до суду 29.08.2015 року, який судом було отримано 07.09.2015 року (а.с. 42).

Разом з цим, в п. 3.3 договору поруки визначено, що порука припиняється на підставах та у порядку, що передбачений чинним законодавством та цим договором поруки, тобто строк припинення поруки не встановлений (а.с. 27).

16.06.2011 року банк звернувся з вимогою про повернення боргу до поручителя ОСОБА_5 (а.с. 93).

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

За таких обставин право вимоги до поручителя про виконання порушеного позичальником зобовязання щодо повернення кредиту виникло починаючи з дня предявлення вимоги 16.06.2011 року та діяло протягом наступних шести місяців, тобто до 16 грудня 2011 року, предявлення вимог до поручителя у новому позові, який надійшов до суду 07.09.2015 року, відбулося зі спливом строку, встановленого ч. 4 ст. 551 ЦК України.

Таким чином, оскільки банк не предявив вимог до поручителя ОСОБА_5 протягом шести місяців з моменту настання строку виконання зобовязання за договором кредиту, відповідно до ч. 4 ст. 551 ЦК України порука вважається припиненою.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення солідарно з ОСОБА_5 на користь банку заборгованості за кредитним договором не підлягають до задоволення з підстав припинення поруки, тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє.

Стосовно вимог зустрічного позову ОСОБА_4 до банку про визнання недійними пунктів 1.4.1 та 2.4.3 кредитного договору, суд дійшов висновку про їх відмову, з огляду на таке.

Згідно п. 1.4.1 кредитного договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 40,80 доларів США, що становить 0,06% від суми кредиту, в перерахунку по курсу НБУ на день сплати становить 206,04 гривень.

Згідно п. 2.4.3 кредитного договору плату за обслуговування кредитом. передбачену у п. 1.4.1 цього договору клієнт сплачує щомісячно в день сплати процентів та кредиту, наведеному у графіку.

В зустрічному позові ОСОБА_4 посилається на те, що ці умови є несправедливими та суперечать частині 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому відповідно ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійними.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року N 5 зазначено. що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі; недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, в пунктах 2, 8 якої зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно з статями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті1. 8 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Укладений між банком та ОСОБА_4 кредитний договір за своєю формою і змістом відповідає вимогам діючого цивільного законодавства.

Відповідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно ч. 1 ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

З кредитного договору вбачається, що позивач погодився з його умовами, в тому числі з п. 1.4.1 та 2.4.3 щодо сплати комісії.

З справи вбачається, що ОСОБА_4 отримав від банку в письмовій формі в повному обсязі інформацію, визначену у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема це підтверджується й додатком № 2 до кредитного договору, який підписаний банком та ОСОБА_4 (а.с. 18-25).

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_4 будучи вільним в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, погодився з умовами кредитного договору договору та додатками до нього, був обізнаним про умови кредитування, підписав договір та частково виконував його умови, в тому числі й сплачуючи комісію, жодних претензій стосовно комісії до вересня 2015 року (подання зустрічного позову до суду) не висував.

Отже, суд вважає, що комісія, сплата якої передбачена п. 1.4.1, п. 2.4.3 кредитного договору є складовою частиною кредитного зобовязання ОСОБА_4 та ці умови договору не є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за необґрунтованістю.

В своєму позові банк просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно комісію у розмірі 8241,60 гривень.

Враховуючи, що суд відмовив в визнанні недійсними п. 1.4.1 та п. 2.4.3 кредитного договору та встановив, що комісія є частиною кредитного зобовязання ОСОБА_4, зважаючи на те, що судом встановлено припинення поруки та встановлено факт порушення зобовязань за кредитним договором позичальника ОСОБА_4, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку в частині стягнення комісії у розмірі 8241,60 гривень підлягають до задоволення.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» підлягає частковому задоволенню та стягує з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 410/07 від 04.09.2007 року станом на 18.08.2015 року у загальній сумі 127022,24 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 17.08.2015 року 2763707,35 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 67541,05 доларів США, заборгованості за процентами у сумі 59481,19 доларів США, а також комісії у сумі 8241,60 гривень. В частині стягнення штрафу в сумі 239481,89 гривні суд відмовляє за період з 11.01.2010 року по 13.04.2014 року за пропуском позовної давності та за період з 14.04.2014 року по 18.08.2015 року в звязку з забороною нарахування пені та штрафу ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Також суд відмовляє в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» в солідарному порядку, в звязку з припиненням поруки та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання частково недійсним кредитного договору за необгрунтованістю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 3363,51 гривні (вимоги задоволені на 92,05%, максимальний судовий збір 3654,00 х 92,05% = 3363,51).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, зареєстрований за адресою: 93000, АДРЕСА_4, на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3», місцезнаходження: 04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 27-Т, ідентифікаційний код 19017842, заборгованість за кредитним договором № 410/07 від 04.09.2007 року станом на 18.08.2015 року у сумі 127022,24 доларів США (Сто двадцять сім тисяч двадцять два доларів США 24 центи), що еквівалентно по курсу НБУ станом на 17.08.2015 року 2763707,35 гривень (Два мільйони сімсот шістдесят три тисячі сімсот сім гривень 35 копійок), яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 67541,05 доларів США, заборгованості за процентами у сумі 59481,19 доларів США; а також заборгованість з комісії у сумі 8241,60 гривень.

В частині позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 239481,89 гривень відмовити.

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в солідарному порядку відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання частково недійсним кредитного договору відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4, зареєстрований за адресою: 93000, АДРЕСА_4, на користь держави судовий збір у сумі 3363,51 гривень (Три тисячі триста шістдесят три гривні 51 копійка).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ш. Мирошникова