У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - ДП «Інформаційний центр») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилалася на те, що 18 липня 2012 року між сторонами укладений контракт, за умовами якого позивачка була призначена на посаду директора Одеської філії ДП «Інформаційний центр». 21 січня 2014 року ОСОБА_6 під впливом тиску та погроз написала заяву про звільнення за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважаючи, що заяву нею було написано без її волевиявлення, вона звернулась до генерального директора ДП «Інформаційний центр» із заявою, в якій повідомила про відсутність її згоди на звільнення та просила розглянути питання про скасування наказу про її звільнення. Наказом від 27 січня 2014 року № 38-к її було звільнено.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 грудня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано наказ № 38-к від 27 січня 2014 року незаконним. ОСОБА_6 визнано такою, що звільнена з посади директора Одеської філії ДП «Інформаційний центр» за скороченням штату згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією Одеської філії ДП «Інформаційний центр» з 01 вересня 2015 року. Стягнуто з ДП «Інформаційний центр» в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 247 196 грн 50 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ДП «Інформаційний центр» − Дишкант Н.В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

18 липня 2012 року між сторонами укладений контракт, за умовами якого ОСОБА_6 була призначена на посаду директора Одеської філії ДП «Інформаційний центр» (а. с. 11−18).

21 січня 2014 року ОСОБА_6 написала заяву про її звільнення на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (а. с. 8).

Наказом від 27 січня 2014 року № 38-к ОСОБА_6 звільнено з 28 лютого 2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.

27 лютого 2014 року ОСОБА_6 звернулась до генерального директора ДП «Інформаційний центр» із заявою, в якій зазначила, що вона 21 січня 2014 року написала заяву про звільнення на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. 04 лютого 2014 року вона ознайомилась із наказом про припинення трудового договору, однак згода на звільнення не відповідала її волевиявленню та заява була написана нею під впливом тиску. Тому просила скасувати домовленість про розірвання трудового договору та наказ про її звільнення (а. с. 4).

Листом від 28 лютого 2014 року за № 01-09/815 ОСОБА_6 повідомлено, що працівникові надається право відкликати раніше подану заяву тільки про звільнення за власним бажанням до закінчення двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України (а. с. 31).

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Задовольняючи позовні вимоги, суди не врахували, що згоди власника про анулювання домовленості про припинення трудового договору не було. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 більш ніж через місяць після написання заяви про звільнення звернулась до генерального директора із повідомленням, що вона написала її під впливом тиску.

Крім того, 07 лютого 2014 року ОСОБА_6 надала відповідачу заяву в якій просила видати її трудову книжку представникові ОСОБА_8 (а. с. 26), що свідчить про її згоду на звільнення.

Вказане судами при вирішенні спору не враховано та не перевірено, не зазначено жодних доказів тиску на ОСОБА_6 з боку адміністрації ДП «Інформаційний центр».

Як встановлено експертним висновком від 23 липня 2015 року № 621, під час написання заяви про звільнення ОСОБА_6 знаходилась у незвичайному психологічному стані (а. с. 106−111).

Суди попередніх інстанцій, посилаючись на вказаний висновок експерта, як на підставу для визнання, що позивачка написала заяву про звільнення під впливом тиску, в порушення вимог статей 4, 10, 212, 213 ЦПК України не надали оцінки, з чим пов'язаний її психологічний стан, оскільки висновок не містить повної інформації, що цей її стан пов'язаний саме з тиском з боку адміністрації ДП «Інформаційний центр», а тому суди дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог саме на цій підставі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік