Справа № 742/388/16-ц Провадження № 22-ц/795/1696/2016 Головуючий у I інстанції Гумен В. М. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Позігуна М.І.

суддів: Висоцької Н.В., Харечко Л.К.

секретар судових засідань: ОСОБА_1

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою і усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду від 21 липня 2016 року, яким на задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою і усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою визначено порядок користування земельною ділянкою шляхом виділення ОСОБА_2 у користування земельної ділянки №1 площею 515 кв.м, розташованої по вул. Гвардійській, 15 м. Прилуки Чернігівської області. Зобовязано ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 зазначеною земельною ділянкою шляхом покладення на ОСОБА_5 зобовязання звільнити за власні кошти вказану земельну ділянку, знести цегляний фундамент будівлі, прибрати будівельний майданчик, будівельні матеріали та паркан по межі належної йому зазначеної земельної ділянки, надати ОСОБА_2 безперешкодний доступ до належної йому земельної ділянки; винести нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. За доводами ОСОБА_5, судом рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки в порушення вимог ст. 11 ЦПК України суд прийняв рішення щодо вимог, які позивачем не заявлялися, а саме про „виділення в користування ОСОБА_2 земельної ділянки №1 площею 515 кв. м, взявши на себе повноваження органу місцевого самоврядування, визначені ст. 116, 121 ЗК України. Крім того, за доводами особи, що подає апеляційну скаргу, суд свідомо перекрутив обставини справи, на власний розсуд трактував пояснення представника органу місцевого самоврядування, що призвело до невірного по суті вирішення спору. Також, за доводами відповідача, безпідставним є висновок суду, що позивач набув право користування земельною ділянкою №1 площею 515 кв. м по вул Гвардійська, 15 в м. Прилуки, оскільки судом не враховано, що згідно даних держгеокадастру в Прилуцькому районі спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а тому в користування позивачу вона не передавалася, не приватизовувалася в межах норм безоплатної приватизації та не могла перейти в користування в силу положень ст. 120 ЗК України, враховуючи, зокрема те, що договір оренди земельної ділянки позивачем з органом місцевого самоврядування не укладався.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що власниками будинку, розташованого на земельній ділянці по вул. Гвардійській, 15 м. Прилуки були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частинах, а оскільки будинок був непридатний для житла, то їм рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 27 січня 2004 року за № 38 на вказаній земельній ділянці дозволено будівництво нових будинків та зобовязано після закінчення будівництва знести та ліквідувати право власності на старий будинок.

Відповідно до рішення 18 сесії 5-го скликання Прилуцької міської ради від 29 грудня 2006 року (а.с. 110) за згодою власників було проведено розподіл земельної ділянки в м. Прилуки по вул. Гвардійській №15 та виділено ОСОБА_7 в користування земельну ділянку під № 1 загальною площею 515 кв.м, а ОСОБА_6 виділено в користування земельну ділянку під № 2 загальною площею 728 кв.м, кожний із яких являвся власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого на зазначеній земельній ділянці, що підтвержується планом розподілу земельної ділянки, планом земельної ділянки (по фактичному користуванню) та записами в технічному паспорті на обєкт нерухомого майна (а.с.51, 74, 111-115).

Згідно рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 24 червня 2008 року за № 371 (а.с. 52) ОСОБА_6 дозволено будівництво житлового будинку по вул. Гвардійській, будинок 15 м. Прилуки в межах земельної ділянки, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 843434 з наданням поштової адреси - вулиця Гвардійська, будинок 15/2.

На зазначеній земельній ділянці під № 2 загальною площею 728 кв.м, ОСОБА_6 побудувала будинок та на підставі рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 2 грудня 2008 року зареєструвала право власності на такий обєкт нерухомого майна: будинок 15/2 по вул. Гвардійська м. Прилуки, що підтвержується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с. 50).

Проте, в квітні 2011 року ОСОБА_6 на частину зазначеної земельної ділянки, належної їй на праві власності, розміром 728 кв.м по вул. Гвардійсьій 15/2 м. Прилуки отримала окремий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 537770 площею, 0.0047 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з зазначенням місця розташування: Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Гвардійська, № 15, ділянка 3, яку вона подарувала відповідачу ОСОБА_5 відповідно до договору дарування земельної ділянки від 20 травня 2011 року (а.с. 45-46)

Право власності на іншу 1/2 частину старого житлового будинку з надвірними спорудами за № 15, розташованого по вул. Гвардійська в м. Прилуки Чернігівської області на земельній ділянці № 1 загальною площею 515 кв.м набув позивач ОСОБА_2, придбавши її у ОСОБА_7 за договором купівлі- продажу від 16 квітня 2008 року, який було визнано дійсним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 травня 2008 року.

Відповідач має дозвільні документи на будівництво на зазначеній земельній ділянці житлового будинку, якими є схема забудови земельної ділянки, вимоги до забудови земельної ділянки та будівельний паспорт, які видані відділом містобудування та архітектури Прилуцької міської ради (а.с. 47-49).

Із акту комісії від 14 січня 2016 року, складеного на підставі розпорядження міського голови Прилуцької міської ради (а.с. 13-15), вбачається, що станом на 30 грудня 2015 року у ОСОБА_5 правові підстави на користування земельною ділянкою по вул. Гвардійська, 15, що перебувала у користуванні ОСОБА_7, з врахуванням вимог статті 125 ЗК України, відсутні.

Із цього ж акту комісії вбачається, що у звязку з наявністю документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно по вул. Гвардійській, 15, з огляду на фактичну відсутність нерухомого майна та з урахуванням положень ст. 120 ЗК України рекомендовано ОСОБА_2 звернутися до суду щодо визнання за ним права користування земельною ділянкою за даною адресою та усунення перешкод у доступі до неї.

Із акту державної комісії від 18 листопада 2012 року та запису в технічному паспорті на обєкт нерухомого майна, виданому 1 листопада 2006 року, і довідок, виданих КП „Прилуцьке МБТІ (а.с.55-56, 59, 83), вбачається, що житловий будинок за № 15, розташований по вул. Гвардійська в м. Прилуки, знесено у звязку з природним стихійним руйнуванням.

Із висновку експерта за № С-85 від 20 травня 2016 року (а.с. 137-148) вбачається, що на час проведення експертизи експертом встановлено, що є перешкоди у користуванні земельною ділянкою № 1 по вул. Гвардійська, 15, Чернігівської області площею 515 кв.м у вигляді незавершеного будівництва, (фундаменту) будівлі розмірами 12,25 х 9,43 метра, який частково розташований на земельній ділянці № 1 ОСОБА_2, встановленого будівельного вагончику, знаходження будівельних матеріалів та побудованого деревяного паркану, розташованого за межами зазначеної земельної ділянки № 1, за рахункок прихвату земель Територіальної громади м. Прилуки по вул. Гвардійській та вул. Пушкіна ОСОБА_5 власником земельної ділянки № 3 площею 47 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач купив у ОСОБА_7 1/2 частину зазначеного будинку і господарських будівель та споруд, якому рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради було дозволено будівництво нового будинку замість старого непридатного для житла та виділено в користування земельну ділянку під № 1 загальною площею 515 кв.м; а відповідач ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею лише 47 кв.м, однак побудував фундамент як на власній земельній ділянці, так і на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні позивача, встановив будівельний вагончик і завіз будівельні матеріали на земельну ділянку, яка перебуває в користуванні позивача, побудував деревяний паркан, в тому числі і навколо земельної ділянки, якою користується позивач, чим створив перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, то за висновком суду право позивача на користування земельною ділянкою порушене і таке право підлягає захисту відповідно до положень ст. ст. 120, 152, 158 ЗК України та ст.ст. 377, 386, 391 ЦК України.

Суд вважав такими, що не заслуговують на увагу твердження представника відповідача про те, що позивач не є землекористувачем та не має права на користування зазначеною земельною ділянкою, оскільки після придбання частини зазначеного житлового будинку і господарських будівель та споруд до позивача перейшло право на користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, і зазначена земельна ділянка у позивача у встановленому законом порядку не вилучалась.

Такі висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Так, відповідно до підпункту ґ постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

Аналогічну позицію Верховним Судом України висловлено в постанові № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, згідно якої аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Виходячи з викладеного, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позивач є належним землекористувачем земельної ділянки №1 площею 515 кв. м по вул Гвардійська, 15 в м. Прилуки, оскільки після придбання частини житлового будинку і господарських будівель та споруд до нього перейшло право на користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, а наступне знищення обєкта нерухомого майна, яке підлягало знесення з врахуванням обставин справи не могло бути автоматичною підставою для припинення права землекористування позивача, набутого ним на законних підставах.

В силу пунктів 1, 4 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно розяснень, викладених в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Виходячи з підстав і предмета спору, а саме визначення порядку користування земельною ділянкою між особами, які набули права власності на частини будівлі, розташованої на спірній земельній ділянці, з врахуванням заперечень відповідача щодо виникнення права позивача на користування частиною земельної ділянки, доведеності факту розподілу земельної ділянки, з врахуванням угоди між попередніми співвласниками будівлі щодо визначення порядку користування присадибною земельною ділянкою, затвердженої рішенням 18 сесії 5 скликання Прилуцької міської ради від 29 грудня 2006 року шляхом виділення частини земельної ділянки одному з її користувачів, а також покладення на відповідача здійснення дій на відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення, відповідає встановленим законом способам захисту порушеного права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду є законним, обгрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: