УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою адвокатом ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила стягнути із ОСОБА_7 вартість завданого нею матеріального збитку в розмірі 95 553 грн 92 коп. та 500 грн. витрат на замовлення звіту від 24 квітня 2015 року № 2113 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Peugeot 307», д.н.з. НОМЕР_1.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 19 квітня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в результаті якої її автомобіль зазнав механічних пошкоджень, а відповідно до звіту від 24 квітня 2015 року № 2113 вартість завданого їй матеріального збитку становить 126 666 грн 33 коп.

Посилаючись на те, що приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Скайд» виплатило їй лише 31 112 грн 41 коп., позивачка вважала, що відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням має бути стягнуто з ОСОБА_5, як особи, винної у спричиненні ДТП.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по відшкодуванню матеріальної шкоди, спричиненої в результаті ДТП, яка мала місце 19 квітня 2015 року, у розмірі 95 553 грн 92 коп., витрати понесені за оплату вартості проведення звіту № 21113 з визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Peugeot307», д.н.з. НОМЕР_1, від 24 квітня 2015 року в розмірі 500 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_5 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що відповідач є винною у вчинені ДТП, а тому різниця між фактичним розміром шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням має бути стягнута саме з неї.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволені позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, зокрема, вимоги ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», врахував роз'яснення, викладені у п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», та виходив з того, що згідно експертного висновку судової автотоварознавчої експертизи від 29 квітня 2016 року № 8601 ринкова вартість автомобіля «Peugeot 307», д.н.з. НОМЕР_1, складала 105 562 грн 84 коп. і в даному випадку відновлення цього автомобіля економічно не доцільно (а. с. 136-165); суд врахував незгоду власника із визнанням транспортного засобу фізично знищеним та розмір виплаченої страхової суми, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку, що різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди дорівнює 0 грн. (126 666 грн 33 коп. - 105 562 грн 84 коп. - 31 112 грн 41 коп.).

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану адвокатом ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович