АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/6032/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Гуменюк А.І.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Чобіток А.О., Немировської О.В.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного агентства з питань електронного урядування України про визнання наказу неправомірним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного агентства з питань електронного урядування України про визнання неправомірним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просив:

- визнати наказ № 76-к від 19.12.2014 року про звільнення неправомірним та скасувати його;

- поновити позивача на роботі на посаді Генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України»;

- стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.12.2014 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказував, що судом першої інстанції не було враховано, що звільнення позивача було здійснено з порушенням вимог пп. «в» п. 25 Контакту № 28 та п. 1-1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, оскільки відповідачем не було надано жодного доказу щодо доведення вини позивача.

Посилався на те, що неправомірний наказ про звільнення № 76-к від 19.12.2014 року відповідач видав на підставі акту перевірки щодо виникнення заборгованості по заробітній платі, в якому відсутні будь-які висновки комісії щодо наявності вини позивача у виникненні заборгованості.

Судом першої інстанції не враховано, що в наданих доказах відповідач сам визнає, що заборгованість по заробітній платі виникла виключно внаслідок зменшення кількості замовлень та відсутності фінансування послуг адміністрування СЕВ ОВВ в 2014 році.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що звільнення позивача було здійснено з порушенням ч.1 ст. 147 та ч. 1-2 ст. 149 КЗпП України, без відібрання його письмових пояснень, а також ч. 3 ст. 40 КЗпП України - у період тимчасової непрацездатності позивача.

Також зазначав, що судом не було враховано, що наказ про звільнення позивача було прийнято з перевищенням повноважень, без погодження такого звільнення з КМДА, всупереч вимогам Указу Президента України від 16.04.2010 року № 542/2010, Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року № 203 та змін до неї.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити, при цьому зазначили, що у зв'язку із завершенням строку дії контракту задоволення позовних вимог можливе шляхом зміни формулювання причин звільнення.

Представник відповідача Набоченко Ю.А. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що в.о. голови Державного агентства з питань електронного урядування України Олійник Т.І. видав наказ № 76-к від 19.12.2014 року, яким звільнив позивача з посади генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» відповідно до п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП Україниз підстав передбачених пп. «в» п. 25 Контракту № 28 від 29.01.2014 року. Вважає наказ неправомірним і таким, що виданий з порушенням норм трудового законодавства.

Зазначив, що в день видачі наказу № 76-к він хворів, тому відповідач не мав права його звільняти в період тимчасової непрацездатності. Також зазначив, що в порушення вимог ст. 149 КзПП України, відповідач звільнив його без надання можливості надати письмові пояснення щодо обставин невиконання зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам.

Вважає, що в порушення вимог закону та умов контракту, його звільнили без доведення в установленому порядку його вини в невиконанні зобов'язань за контрактом. Посилався на те, що єдиною причиною виникнення заборгованості по заробітній платі та інших платежах є системне невиконання самим відповідачем покладених на нього функцій держателя системи електронної взаємодії органів виконавчої влади в частині забезпечення фінансування її експлуатації та оплати підприємству фактично наданих ним послуг.

Крім того, відповідачем не було дотримано порядку звільнення у відповідності до діючого законодавства, оскільки його звільнення відбулося без погодження із Головою Київської міської державної адміністрації.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 грудня 2014 року наказом в.о. Голови Державного агентства з питань електронного урядування України Олійника Т.І. за № 76-к ОСОБА_2 було звільнено з посади Генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з порушенням обов'язків, покладених на нього пп. «в» п. 25 Контракту.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що підставі наказу Державного агентства з питань електронного урядування України від 06.11.2014 року за № 30-к «Про проведення перевірки фактів та з'ясування всіх обставин щодо виникнення заборгованості по заробітній платі перед працівниками Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України», було створено комісію з проведення перевірки щодо виникнення заборгованості по заробітній платі перед працівниками ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» з 06.11.2014 року по 05.12.2014 року. (а.с.161-162 т.1)

На виконання наказу Державного агентства з питань електронного урядування України від 06.11.2014 року за №30-к, результати проведеної перевірки оформлено у формі Акту перевірки щодо виникнення заборгованості по заробітній платі перед працівниками Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» датованої 05.12.2014 року, який підписаний складом комісії. (а.с.7-8 т.1)

Відповідно до висновків, які викладено у Акті перевірки, заборгованість з виплати заробітної плати працівникам підприємства станом на 01.12.2014 року складає: заробітна плата - 248,2 тис.грн., ЄСВ - 88,9 тис. грн., обов'язкові платежі до державного бюджету та місцевих бюджетів - 18,7 тис. грн. Також у даному Акті було зазначено про необхідність розгляду доцільності перебування ОСОБА_2 на посаді генерального директора ДП «Держінформресурс».

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підставами для дострокового розірвання контракту та звільнення позивача відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України слугувало те, що позивач не вжив достатніх заходів щодо ефективного ведення господарської діяльності підприємства, допустив зростання заборгованості із заробітної плати, не вжив необхідних заходів для розрахунку з кредиторами, що підтверджується Актом перевірки від 05.12.2014 року, інформаційною довідкою від 20.10.2014 року, які не спростовані позивачем під час розгляду справи.

Враховуючи, що дострокове припинення трудового договору відбулось з підстав, передбачених контрактом, і не є мірою дисциплінарної відповідальності, умови контракту не передбачали застосування заходів дисциплінарного чи громадського стягнення перед його розірванням, тому суд дійшов висновку, що звільнення позивача на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відповідає вимогам закону, обставини, які слугували підставою для його звільнення знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, процедура звільнення позивача із займаної посади також проведена з дотриманням норм чинного законодавства, оскільки, у тому числі, була погоджена із Виконавчим органом Київської міської Ради (Київською міською державною адміністрацією), що підтверджено листом від 04.12.2014 року за № 001-2634 за підписом Голови В. Кличка.

Проте колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони зроблені за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, відтак висновки суду не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 січня 2014 року між ОСОБА_2 та Державним агентством з питань науки, інновацій та інформацій України, як центральним органом виконавчої влади, на який покладено функції з управління майном, що перебуває у державній власності, в особі Голови Держінформнауки України Семиноженка В.П. було укладено контракт № 28, на підставі якого ОСОБА_2 було призначено на посаду генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» на строк з 29 січня 2014 року по 28 січня 2015 року.

Відповідно до пп. «в» п. 25 Контракту, генеральний директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний за ініціативою Уповноваженого органу управління в особі Державного агентства з питань науки, інновацій та інформацій України, у тому числі за пропозицією місцевого органу виконавчої влади, до закінчення строку його дії: у разі невиконання підприємством з вини керівника зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати .

Виходячи зі змісту зазначеного пункту контракту, генеральний директор ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» може бути звільнений з посади на підставі вказаного пункту «у разі невиконання підприємством з вини керівника» вищевказаних зобов'язань.

Таким чином, обов'язковою підставою для застосування пп. «в» п. 25 контракту № 28 від 29.01.2014 року як підстави звільнення позивача є наявність встановленої та доведеної в установленому порядку вини керівника підприємства.

Однак судом першої інстанції, всупереч вимогам ст. 215 ЦПК України, не були належним чином перевірені доводи позивача щодо відсутності його вини у невиплаті заробітної плати працівникам та невиконання підприємством зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів.

Відповідно до статуту відповідача, Державне підприємство «Державний центр інформаційних ресурсів України» є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності і на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 року № 272 належить до сфери управління Державного комітету інформатизації України, який є орган управління майном ( а.с. 137, том 2).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 255 від 04.06.2014 року Держінформнауки було перейменоване в Державне агентство з питань електронного урядування України.

На підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 670 від 18.07.2012 року, держателем системи електронної взаємодії органів виконавчої влади (скорочено - СЕВ ОВВ) є Державне агентство з питань електронного урядування України, а Державне підприємство «Державний центр інформаційних ресурсів України» визначене адміністратором системи, яке створює, впроваджує та здійснює підтримку функціонування системи, надає користувачам захищений доступ до системи, забезпечує зберігання та несе відповідальність за захист інформації, яка обробляється в системі, здійснює інші заходи, пов'язані з функціонуванням системи.

Згідно затвердженого Держінформнауки України фінансового плану ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» на 2014 рік, передбачено виконання підприємством єдиного завдання - адміністрування системи на замовлення Агентства, виконання науково-дослідних робіт по впровадженню та забезпеченню функціонування системи у 2014 році, за рахунок коштів державного бюджету ( а.с. 32-33, том 1).

Відповідно до листа в.о. Голови Державного агентства з питань електронного урядування України на адресу Кабінету Міністрів України від 29.12.2014 року ( а.с. 6-11, том 2), в 2014 році Держінформресурс продовжувало здійснювати дослідну експлуатацію системи на підставі наказу Держінформнауки № 247 від 31.12.2013 року «Про дослідну експлуатацію системи електронної взаємодії органів виконавчої влади».

Фінансування на продовження дослідної експлуатації було передбачено в бюджеті на 2014 рік, як одне із завдань бюджетної програми за КПКВК 2209030, проте Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2014 рік» від 31.07.2014 року фінансування зазначеної програми було секвестроване повністю.

Враховуючи звітні матеріали та листи-повідомлення щодо проблем функціонування системи, які надходили від директора Держінформресурсу ОСОБА_2 впродовж серпня-вересня 2014 року та звіт за результатами дослідної експлуатації системи від 04.11.2014 року, Агентство прийшло до висновку, що основними проблемами і ризиками у функціонуванні системи до листопада 2014 року були, зокрема, відсутність фінансування Держінформресурсу на проведення дослідної експлуатації ( а.с. 9, том 2).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник відповідача підтвердила, що для оплати виконання робіт по адмініструванню системи електронної взаємодії підприємством, яке очолював позивач, передбачене фінансування за рахунок коштів державного бюджету, проте фінансування було відсутнє.

Як вбачається з листів-звернень позивача до Голови державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації України від 25 березня 2014 року, 18 квітня 2014 року, 04 червня 2014 року, фінансування робіт з дослідної експлуатації СЕВ здійснюється за рахунок власних коштів підприємства, яких залишилось лише на виплату заробітної плати та сплати обов'язкових платежів за березень-квітень 2014 року.

Для уникнення заборгованості з оплати праці підприємство з січня 2014 року працювало на умовах неповного робочого дня (4 годинний робочий день), а з квітня працює на умовах 2-годинного робочого дня. За умови впровадження 2-годинного робочого дня власних коштів підприємства залишилось лише на виплату заробітної плати та обов'язкових платежів до липня 2014 року ( а.с. 34-36, том 1).

В листах на адресу Голови державного агентства з питань електронного урядування України від 16 вересня 2014 року, 17 вересня 2014 року, 06 жовтня 2014 року, 07 жовтня 2014 року, 16 жовтня 2014 року, 27 жовтня 2014 року позивач повідомляв відповідача про критичний фінансовий стан підприємства у зв'язку з відсутністю фінансування, зазначаючи, що з початку 2014 року договір на надання послуг із експлуатації СЕВ з підприємством не укладений, фінансування робіт із експлуатації підприємством СЕВ не проводиться, а вже фактично отримані від підприємства послуги не оплачуються. З вересня 2014 року виникла заборгованість по заробітній платі перед працівниками підприємства. В зазначених листах позивачем висловлювались пропозиції вжити невідкладних заходів щодо фінансування робіт з експлуатації СЕВ ОВВ та оплатити підприємству фактично надані послуги ( а.с. 37-61, том 2).

З доповідної записки директора Департаменту інформатизації та розвитку інформаційного суспільства на ім'я Голови Державного агентства з питань електронного урядування України від 31.10.2014 року вбачається, що на вказаний час відсутня можливість укладання угоди Державним агентством з Адміністратором СЕВ ОВВ у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік». З огляду на викладене, запропоновано Державному агентству з питань електронного урядування звернутись до Кабінету Міністрів України з проханням надати сприяння в питанні погашення фактично виконаних Держінформресурсом робіт з адміністрування СЕВ ОВВ та з метою забезпечення її безперебійної роботи ( а.с. 14, том 2).

Крім того, як вбачається з листа Державної фінансової інспекції України №24-16/88 від 26.02.2016 року, Держфінінспекцією було проведено ревізію Державного агентства з питань електронного урядування України, про що складено акт № 03-21/13. На звернення ОСОБА_2 щодо сумнівів у об'єктивності та правомірності висновків акту, Державна фінансова інспекція повідомила позивачу, що вся сума запланованих на 2014 рік асигнувань Агентству, передбачених на утримання Системи електронної взаємодії органів виконавчої влади, у процесі двох етапів її зменшення на всю суму, не була отримана.

За висновком Державної фінансової інспекції України у вказаному листі, саме відсутність асигнувань на утримання Системи електронної взаємодії органів виконавчої влади призвела до збитковості ДП «Держінформресурс» та заборгованості з виплати заробітної плати працівникам підприємства, оскільки в діяльності підприємства не передбачено інших видів доходів.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наявними у матеріалах справи доказами доведено відсутність вини позивача ОСОБА_2 у невиплаті заробітної плати працівникам підприємства та несплаті обов'язкових платежів до державного бюджету та Пенсійного фонду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції необґрунтовано поклав в основу оскаржуваного рішення «Акт перевірки щодо виникнення заборгованості по заробітній платі перед працівниками ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» від 05.12.2014 року, оскільки в зазначеному акті лише зафіксовано факт наявності такої заборгованості та її розмір, проте не зазначено про будь-які винні дії (бездіяльність) генерального директора підприємства, які призвели до її утворення ( а.с. 37-40, том 2).

Заперечення представника відповідача про те, що вина позивача полягає в тому, що він перевів працівників підприємства на 0,5- 0,25 ставки посадового окладу, а посадовий оклад позивача зменшений не був, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначена обставина, за відсутності фінансування виконаних підприємством робіт, впливає лише на розмір заборгованості, тоді як заробітна плата з липня 2014 року не виплачувалась усім працівникам підприємства, в тому числі і позивачу.

Доводи представника відповідача про те, що позивач не вживав достатніх заходів щодо ефективного ведення господарської діяльності підприємства колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки представником не вказано, яких конкретних заходів мав вжити позивач та в чому саме полягала його бездіяльність.

Зазначені доводи спростовуються як вищевикладеними доказами, так і поясненнями представника відповідача в судовому засіданні, яка визнала, що саме факт відсутності фінансування з державного бюджету зазначеного підприємства призвів до невиплати заробітної плати працівникам ДП Держінформресурс.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін; закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; підстави, передбачені контрактом, тощо. Відповідно до п.8 ч.1ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені контрактом.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п.8 ст.36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_2 з посади генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» 19 грудня 2014 року у зв'язку з достроковим припиненням дії контракту № 28 від 29 січня 2014 року, відповідно до п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України з підстав, передбачених п.п. «в» п. 25 контракту - слід визнати таким, що проведено з порушенням вимог закону, оскільки підстави для застосування зазначеного пункту контракту для звільнення позивача відповідачем не доведені та колегією суддів з матеріалів справи не встановлені.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання неправомірним наказу №76-к від 19.12.2014 року про звільнення позивача з роботи колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

За викладених обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо проведення його звільнення у період тимчасової непрацездатності - правового значення для вирішення спору у даному випадку не мають, проте слід зазначити, що на припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. ст. 40, 41 КЗпП України), вимога частини 3 статті 40 КЗпП України не поширюється (правові висновки Верховного Суду України у справах № 6-127цс12 від 23.01.2013 року, № 6-156цс12 від 26.12.2012 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Однак, поновлення позивача на посаді генерального директора ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» колегія суддів вважає неможливим, оскільки контракт з ним було укладено на період з 29 січня 2014 року по 28 січня 2015 року, тобто на час розгляду даного спору в суді строк дії контракту закінчився.

У відповідності до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як вбачається з листа голови Державного агентства з питань електронного урядування України від 10.11.2014 року, відповідно до ст. 1 Указу Президента України від 16.04.2010 року № 542 «Про деякі питання забезпечення здійснення повноважень місцевими державними адміністраціями» та статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» голова Агентства звернувся до Голови Київської міської державної адміністрації Кличка В.В. та просив погодити звільнення ОСОБА_2 з посади генерального директора ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» у зв'язку із закінченням терміну дії контракту ( а.с. 134, том 2).

Листом голови Київської міської державної адміністрації від 04 грудня 2014 року звільнення ОСОБА_2 із зазначених підстав було погоджено ( а.с. 135, том 2).

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю ( пункт) закону.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для зміни формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з посади генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - на підстави, визначені п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - у зв'язку з закінченням строку дії контракту.

Крім того, враховуючи, що звільнення позивача у зв'язку з достроковим припиненням строку дії контракту на підставі п.п. «в» п. 25 контракту проведено незаконно, а строк дії контракту завершився лише 28 січня 2015 року, то необхідно змінити дату звільнення позивача з 19 грудня 2014 року на 29 січня 2015 року.

Також колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, зокрема за період з 19 грудня 2014 року до 29 січня 2015 року, оскільки Державне агентство з питань електронного урядування України не є належним відповідачем за цими вимогами, адже відповідно до п. 17 контракту № 28 від 29.01.2014 року заробітна плата генеральному директору підприємства виплачується за рахунок коштів Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2, у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким наказ про звільнення позивача слід визнати незаконним та змінити дату і формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з посади генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - на підстави, визначені п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - у зв'язку з закінченням строку дії контракту, а дату звільнення - з 19 грудня 2014 року на 29 січня 2015 року. В задоволенні решти позовних вимог - необхідно відмовити.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_2 до Державного агентства з питань електронного урядування України про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати неправомірним наказ в.о. Голови Державного агентства з питань електронного урядування України від 19.12.2014 року № 76-к в частині дати і формулювання причин звільнення.

Змінити дату та формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з посади генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» 19 грудня 2014 року відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з підстав підпункту «в» пункту 25 контракту № 28 від 29 січня 2014 року, та вважати звільненим ОСОБА_2 з 29 січня 2015 року з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - у зв'язку з закінченням строку дії контракту.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного агентства з питань електронного урядування України на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: