Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 2-779/11 Головуючий у 1 інстанції: Колесник С.Г.
№ провадження 22-ц/778/1455/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„14 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «Приватбанк» про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

У позові зазначало, що 16 грудня 2006 року між банком та відповідачем за правилами договору приєднання був укладений кредитно-заставний договір № ZPVCRX02090033, за яким ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2 296 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 16.12.2008 року.

У зв»язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов»язань, станом на 18.08.2010 року утворилась заборгованість в сумі 20 186,92 грн., яка складається з 2 296 грн. заборгованості за тілом кредиту; 7 729 грн. 60 коп. заборгованості за відсотками; 1 212 грн. 24 коп. заборгованості з комісії; 7 511 грн. 61 коп. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів відповідно до п.6.3 Умов та правил надання банківських послуг, а саме, фіксованої частини 500 грн. та процентної складової 937 грн. 47 коп.

У серпні 2015 року позивач збільшив позовні вимоги, вказавши, що відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам („Розстрочка") (Стандарт), які є складовою кредитно-заставного договору від 16.12.2006 року, сторони домовилися про збільшення строку позовної давності до 5 років по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним, а тому просив стягнути суму заборгованості станом 15.05.2015 року у розмірі 31260, 47 грн., яка складається з 2269 грн. заборгованості за тілом кредиту, 21414 грн. 69 коп. заборгованості за відсотками, 1212 грн. 24 коп. заборгованості з комісії, 4372 грн. 76 коп. заборгованості з пені, нарахованої за період з 23.10.2009 року по 22.10.2010 року, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1464 грн. 78 коп. штрафу (процентна складова), а також понесені судові витрати.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, який остаточно уточненив у липні 2015 року, до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, вказавши, що 16 грудня 2006 року він вступив у кредитні правовідносини з ПАТ КБ «ПриватБанк», підписавши заяву позичальника у одному з офісів вищевказаної установи, в обмін на надання йому можливості придбання мобільного телефону в кредит, з розстроченням виплати на два роки.

Представником банку йому було роз'яснено, що для здійснення зазначеної дії необхідно оформлення споживчого кредиту на суму 2 296 грн., зі сплатою 12% річних, строком на два роки.

Одразу ж було оформлено картковий рахунок для щомісячного внеску в розмірі 158 грн. 77 коп. протягом двох років до 16.12.2008 року, для погашення заборгованості разом із нарахованими 12% річних.

Це вся інформація, яка була надана йому при оформленні кредиту працівниками банку. Жодних Умов надання споживчого кредиту або інших документів, в яких би викладалась якась інформація, крім вищезазначеної, йому надано не було. Заява позичальника, яка була ним підписана, не містила, ніякої інформації, крім реквізитів банку та розділу для занесення даних про поручителя, який не заповнювався.

Інформація працівників банку про те, що переплата, яку він здійснить, виконуючи щомісячні платежі в сумі 158,77грн. протягом двох років, буде відповідати 12% річних, ним на місці не перевірялася, оскільки це потребувало певних арифметичних операцій, крім того, він не вважав за потрібне перевіряти слова представника установи, солідність якої, у його розумінні, відіграла роль запоруки правдивості будь-якої інформації, що надається її працівниками.

Між тим, при проведенні арифметичних розрахунків виявилось, що надана інформація містила неправдиві дані щодо розміру відсоткової ставки річних.

Вважає, що банк приховав реальну відсоткову ставку з метою отримання додаткового прибутку, отже правочин був вчинений під впливом обману.

Крім того, 15.02.2013 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за поданням державного виконавця на виконання первинного заочного рішення по даній справі від 26.09.2011 року, скасованого ухвалою суду від 06.11.2013 року, була постановлена ухвала про тимчасове обмеження ОСОБА_2А.у праві виїзду за межі України, 28.09.2013 року йому було відмовлено у перетині державного кордону на виїзд по туристичній путівці, яка коштувала приблизно 800 доларів США.

Кошти за путівку йому повернуті не були, відповідно до умов договору на туристичне обслуговування.

Таким чином, його було позбавлено можливості скористатися наперед оплаченими послугами туристичної компанії через судове рішення, про яке він не знав на момент укладення туристичного договору і про яке йому стало відомо лише внаслідок відмови у перетинанні державного кордону.

В результаті, незаконними діями банку йому було завдано матеріальну шкоду в розмірі 6 997 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн..

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд відмовити у позові ПАТ КБ «ПриватБанк про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPVCRX0209003, як по причині його неукладеності, так і у зв'язку зі спливом строку позовної давності, стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 6 997 грн. відшкодування матеріальних збитків та 10 000 грн. моральної шкоди, та стягнути понесені судові витрати.

Справа розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року позов ПАТ ОСОБА_4 "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 18 848 грн. 26 коп., до якої входить: 1 407 грн. 82 коп. - заборгованість за кредитом; 12 360 грн. 54 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 707 грн. 14 коп. заборгованість з комісії; 4 372 грн. 76 коп.. - заборгованість з пені (за період з 23.10.2009 р. по 22.10.2010 p.).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по оплаті судового збору у сумі 201 грн. 87 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн..

В іншій частині позову відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ПАТ КБ „ПриватБанк відмовити , позов ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ZPVCRX02090033, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 2 296 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з оплатою щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 50, 51 грн., з кінцевим терміном повернення 16.12.2008 року.

Договір був укладений у формі анкети заяви позичальника.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку.

Право чин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною(сторонами).

Згідно змісту заяви, підписаної ОСОБА_2, останній погодився, що вказана заява разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам („Розстрочка)(Стандарт), а також Тарифами становить між сторонами кредитно-заставний договір.

Своїм підписом ОСОБА_2 підтвердив, що він ознайомився і згодний з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам („Розстрочка)(Стандарт), які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі , підтвердив надання йому повної інформації про умови кредитування, зокрема, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору(т.1,а.с.169).

Згідно заяви, позичальник зобовязався повертати кредит, сплачувати відсотки, винагороди, комісії в зазначені в заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам („Розстрочка)(Стандарт) строки.

За Умовам надання споживчого кредиту фізичним особам („Розстрочка)(Стандарт), прийнятими наказом ПАТ КБ „ПриватБанк № 391 від 21.03.2006 року(т.1,а.с.164-167) та відповідно до заяви ОСОБА_2, погашення заборгованості здійснюється щомісяця у період з 16 по 21 число у сумі 158, 77 грн.

Підписанням заяви ОСОБА_2 також погодився з тим, що згідно п.4.2 Умов, при порушенні зобовязань із погашення кредиту він сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 10,33 % в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Відсоткова ставка за кредитом може змінюватися в залежності від змін облікової ставки НБУ чи в інших випадках, відповідно до п.3.3. Умов.

Позичальник доручає банку перерахувати кредитні кошти в сумі 2050 грн. з призначенням платежу Перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою № 033 від 16.12.2006 року. На підтвердження факту здійснення банком зазначеної операції позивач надав виготовлену на паперовому носії копію меморіального ордера № 61218В04А4 від 18.12.2006 року(т.2.а.с.100), що, виходячи з вимог ч.6 ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, суд правомірно розцінив в якості належного письмового доказу.

Ініцювання відповідно до умов кредитного договору переказу названої суми розрахунковим документом у виді меморіального ордеру, який відповідно до п.1.19-1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні», є розрахунковим документом, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій, не суперечило вимогам ст.ст. 20,22 названого Закону.

Дослідивши зазначені обставини справи, суд встановив, що за характером укладений ОСОБА_2 договір від 16.12.2006 року являвся договором приєднання та дійшов правомірного висновку, що при його укладанні сторонами були дотримані вимоги ст. 1055 ЦК України щодо форми кредитного договору, враховуючи письмову заяву ОСОБА_2, як форму приєднання до запропонованих банком Умов та тарифів.

Як передбачено ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що договір з ОСОБА_2 не був укладений у письмовій формі, оскільки письмова форма договору у даному випадку вимагала обовязкове підписання другою стороною запропонованих Умов, не погоджується з вимогами ст. 634 ЦК України і не дають підстав вважати, що при укладанні договору були порушені вимоги ст. 207 ЦК України.

В обґрунтування позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за кредитним договором від 16.12.2006 року позивач посилався на невиконання відповідачем умов вказаного договору.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

За вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Наданий позивачем в якості письмового доказу відповідно до ст. 64 ЦПК України розрахунок заборгованості станом на 15.05.2015 року у розмірі 31260, 47 грн., який складається з 2269 грн. заборгованості за тілом кредиту, 21414 грн. 69 коп. заборгованості за відсотками, 1212 грн. 24 коп. заборгованості з комісії, 4372 грн. 76 коп. заборгованості з пені, нарахованої за період з 23.10.2009 року по 22.10.2010 року, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1464 грн. 78 коп. штрафу (процентна складова), погоджується як з умовами договору , так і з даними про рух коштів на рахунку ОСОБА_2А.(т.2,а.с.102-112), докази на його спростування відповідачем не надані.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом при встановленні обставин справи норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, матеріалами останньої не підтверджуються.

Вирішуючи питання про стягнення суми заборгованості, суд правомірно врахував щомісячний характер платежів, які мав здійснювати ОСОБА_2 з повернення кредиту, і, зважаючи на заяву відповідача про застосування строку давності, обґрунтовано стягнув заборгованість, що виникла , починаючи з 23.10.2007 року, тобто в межах трирічного строку, оскільки жодного платежу з повернення кредиту, наданого до 16.12.2008 року, відповідач не здійснив, а з позовом ПАТ КБ „ПриватБанк звернулось 20.10.2010 року.

Вирішуючи питання щодо стягнення суми пені, нарахованої за період з 23.10.2009 року по 22.10.2010 року, та відмовляючи у стягненні суми штрафу, суд врахував передбачену ст. 258 ЦК України спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки, а також положення ст. 549 ЦК України про те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконними діями банку, у звязку з якими позивач за зустрічним позовом не зміг скористатися туристичною путівкою, оскільки за поданням державного виконавця ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2013 року був тимчасово обмежений у праві виїзду за межі України, то суд виходив з їх безпідставності.

Висновок суду є по суті правильним, враховуючи, що між ОСОБА_2 та зазначеним ним в якості відповідача ПАТ КБ „ПриватБанком існували відносини з приводу кредитного договору, умови якого наслідки порушення зобовязань у виді відшкодування збитків та моральної шкоди відповідно до п.4 ч.1 ст. 611 ЦК України не передбачали.

Завдання матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_2 фактично обґрунтовував незаконністю тимчасового обмеження у виїзді його за межі України, як засобу забезпечення виконання судового рішення за виконавчим провадженням, в якому ПАТ КБ „ПриватБанк являлось стороною, а не виконавцем, відповідальність якого встановлена ст. 1174 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що кредитний договір від 16.12.2006 року був укладений з порушенням вимог Закону України „Про захист прав споживачів, не є переконливими, оскільки положення названого Закону у редакції, що діяли на момент укладання договору, не суперечили його умовам.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-УІ „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку, яким ЦК України доповнено ст. 1056-І, в якій передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, набрав чинності 09 січня 2009 року, отже на спірні правовідносини вказана норма не поширюється.

За змістом ст.ст. 11,18 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець( виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Закон України „Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору.

Встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та оцінених у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами 16.12.2006 року кредитний договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладання кредитного договору ОСОБА_2 був ознайомлений з його умовами, додаткових вимог щодо умов договору не заявляв; з ним була проведена переддоговірна робота щодо повідомлення про сукупну вартість кредиту та реальну проценту ставку, що підтверджується підписаною ОСОБА_2 заявою.

Щодо посилань ОСОБА_2, як на одну з підстав недійсності кредитного договору, на введення банком його в оману, то суд правомірно виходив з їх недоведеності.

Як передбачено ст. 230 ЦК України, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню право чину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно розяснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення право чину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести та особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Решта доказів та обставин, на які ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично наведені доводи зводяться до переоцінки доказів та до незгоди з висновками суду першої інстанції, правильність яких вони не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: