Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.09.2016 Справа №607/4147/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря судового засідання О.І. Чичкевич

позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданнів м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що під час шлюбу у них з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4, й з моменту народження спільної дитини сторін спору, усі труднощі утримання та виховання дитини несе позивачка, натомість відповідач до розірвання шлюбу у 2016 році, систематично вчиняв сімейні скандали, зловживав спиртними напоями і про дитину не турбувався взагалі. А тому позивачка вважає, що існують усі підстави до задоволення її позовних вимог.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просять вимогу задовольнити, виходячи з мотивів викладених в позовній заяві.

До участі у справі в процесуальному статусі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, залучено Службу у справах дітей Бережанської РДА, Службу у справах дітей Тернопільської міської ради, представник котрої жодного разу в судове засідання не з'явився, хоча третя особа своєчасно повідомлялася судом про час і місце судового розгляду.

Відповідач в судове засідання в судове засідання не з'явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ч.4 ст.169, 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини:

Сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі до 03 липня 2008 року, котрий було розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 21 липня 2008 року, виданим відділом РАЦС Тернопільського міського управління юстиції.

Під час шлюбу у сторін спору народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Відповідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства - за зверненням сторін, в межах заявлених ними вимог та на підставі поданих ними доказів.

Отже судом встановлено, що сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1983 року, котрий було розірвано в червні 2016 року .

Від даного шлюбу у сторін спору є дитина, син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, мав статус дитини інваліда до досягнення 18 річного віку та отримував державну допомогу в порядку ЗУ «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям - інвалідам».

Cторони спору, та їх спільні діти мають зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1.

10 серпня 2006 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області вирішено стягувати з відповідача на користь позивачка аліменти на утримання сина ОСОБА_4, 1998 року народження, та ще однієї спільної дитини сторін спору - доньки ОСОБА_10, 1992 року народження, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку. Але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

Цим же судовим рішенням було встановлено, що відповідач матеріально дітей не утримує, хоча спроможний та зобов'язаний забезпечити таке утримання.

Із психолого - педагогічної характеристики сина сторін спору від 16.02.2010 року, Акту обстеження житлово - побутових умов дитини, складного без номера та дати, вбачається що контроль за навчанням та вихованням дитини здійснює його мати - позивачка, з котрою в дитини склалися довірливі та теплі відносини.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 07.07.2016 року за №584, затверджено висновок органу опіки та піклування, згідно змісту якого вбачається, що відповідача доцільно позбавити батьківських прав стосовно сина - ОСОБА_4, 1998 року народження.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів, на підставі яких складався вищезазначений висновок вбачаються наступні обставини: сторони спору з дитиною проживають у двокімнатній квартирі по проспекту Злуки 35/90, й у сімейних стосунках присутні сварки та скандали (Акт обстеження умов проживання від 08.06.2016 року); ОСОБА_4, 1998 року народження, навчається в Технічному коледжі ТНТУ на другому курсі відділення комп'ютерних технологій, за характером покійний витриманий та ввічливий. За час навчання батько дитини жодного разу не був присутній на батьківських зборах, не цікавився його навчанням та вихованням (Довідка характеристика від 17.05.2016 року); на огляд до підліткового терапевта у Тернопільській міській дитячій комунальній лікарні дитини завжди приходила у супроводі матері (Довідка від 09.06.2016 року за № 611); 27 травня та 10 червня 2016 року засідання органу опіки та піклування з вирішення питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача відкладалося, у зв'язку з його неявкою на комісію.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суду показали, що як хрещені батьки дітей сторін спору, їм добре відомі обставини, які склалися у спілкуванні відповідача з сином ОСОБА_4. Відповідач ОСОБА_3 зловживав алкоголем, про дітей не турбувався, узагалі усунувся від їх виховання, в день народження ОСОБА_4 його батько міг навіть не виходити до гостей з своєї кімнати, коли дитина потрапила в лікарню - відповідач взагалі не цікавився станом його здоров'я.

Вирішуючи спір видається необхідним зазначити наступне.

Дитинство в Україні охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1, частина третя статті 5 Сімейного Кодексу України. Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктом 6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності.

Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди є актом свідомої поведінки, коли особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пленум Верховного Суду України в Постанові №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та про поновлення батьківських прав», наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Оцінюючи вищезазначені докази у їх сукупності, суд засуджує поведінку та ставлення відповідача до власної дитини сина ОСОБА_4, 1998 року народження, вважаючи доведеним, письмовими доказами та показами сторін та свідків, факт ухиляння ОСОБА_3 від виконання батьківського обов'язку стосовно сина, одночасно відаючи належне позивачці ОСОБА_1, котра утримувала сина, виховала та зберегла в дитині моральні почуття почуття до матері.

Відтак, суд вважає, що зважаючи на поведінку батька стосовно дитини , позбавлення батьківських прав можливо було б для ОСОБА_3 саме тим крайнім заходом, на застосування якого він справедливо заслуговує, оскільки фактично самоусунувся ввід виконання батьківських обов'язків щодо виховання та утримання сина ОСОБА_4, 1998 року народження. І конфлікт з позивачкою не є тією обставиною, що може виправдати дії відповідача.

Однак, як наголошує ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2010 року у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06):

«47. Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у

демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

48. Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8

Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див.,

наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може

постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або

психічного здоров'я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним

консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).

51. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі" (Schultz v. Poland), N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини" (Remmo and Uzunkaya v. Germany), N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки" (Polasek v. Czech Republic), N 31885/05, від 8 січня 2007 року).

Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). «

Оцінюючи надані позивачкою докази суд зауважує, що хоча позивачка стверджувала, що з самого народження відповідач самоусунувся від виконання батьківського обов'язку щодо утримання та виховання їх спільного сина ОСОБА_4, не можне не звернути увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 звернулася до суду в квітні 2016 року, тобто лише за шість місяців до досягнення дитиною повноліття, й користувалася допомогою фахівця в галузі права, тобто завідомо будучи обізнаною, що для всестороннього та об'єктивного вирішення спору слід здобути висновок національного органу оіпки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, підготовка якого також потребує достатнього часового проміжку (отримано судом лише в середині липня 2016 року (тобто близько трьох місяців до досягнення дитиною повноліття) .

Сам же син сторін спору станом на дату ухвалення рішення уже набув повноліття.

Таким чином суд не вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача щодо повнолітнього сина буде якимось чином виправданим захистом його, ОСОБА_4, конкретних, а не ілюзорних прав та інтересів, як уже цілком сформованої особистості та майже повнолітньої особи навіть станом на дату звернення позивачки до суду з відповідним позовом.

Дослідивши же матеріали, на підставі яких складно сам висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд не може не наголосити на тій обставині, що хоча службою у справах неповнолітніх та дітей ТМР складено два рішення від 27.05.2016 року №165 та від 10.06.2016 року за №183 про перенесення засідання комісії у зв'язку з неявкою ОСОБА_3, й надалі сам висновок від 24.06.2016 року складено також за його відсутності, однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття заходів щодо здійснення виклику батька дитини сторін спору на вищеозначені засідання комісії з метою надання особистих пояснень та підтвердження їх доказами, суду не було надано, хоча як констатує ЄСПЛ у згадуваному вище рішенні від 18 грудня 2010 року у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06) - «оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання»

Керуючись ст.ст. 10, 11 ч.1, 60, 210, 212, 213, 215, 222, 224 ЦПК України, ст. 164 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», суд ,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд.

Головуючий В.М. Братасюк