провадження 2/201/2659/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 і Жовтневий відділ державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання виконавчого напису нотаріуса не підлягаючим виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 11 серпня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Альфа Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що ОСОБА_1 20 жовтня 2014 року укладала з ПАТ «Альфа Банк» кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кошти в банку в сумі 83009 грн. 60 коп., було визначено відсотки за користування цим кредитом в сумі 18.99% з терміном дії цього кредитного договору по 21 жовтня 2019 року. Позивач мав заборгованість за вказаному кредитному договору, банк звернувся приватного нотаріуса ОСОБА_2 і виконавчим написом цього нотаріуса від 25 жовтня 2015 року з позивача стягнута заборгованість за вказаним кредитом для погашення вказаного боргу на користь банку. Позивач вважає вказане незаконним, оскільки попередження про це не було, заборгованість вона погашає, в неї були певні домовленості з банком, які той порушує, сума заборгованості спірна, порушення допущені і банком при подачі документів до приватного нотаріуса, порушені її права. Позивач вказує на те, що спірний виконавчий напис вчинено в порушення вимог ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Також позивач стверджує про те, що нотаріус не мав достатніх підстав на вчинення виконавчого напису, адже кредитор не надав усіх документів за переліком Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення зобовязань проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; що виконавчий напис вчинено в порушення вимог п. 283 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що виконавчий напис було вчинено не на підставі первинних документів бухгалтерського обліку. Позивач був дуже обурений цим, звертався до відповідача про повернення всього в первісний стан, та йому було відмовлено в цьому. Виконавчий напис видається при наявності всіх документів по кредиту, чого нотаріус в повній мірі не отримав від банку і при безспірності заборгованості. Вказаного не було. Просили визнати вказаний виконавчий напис незаконним та не підлягаючим виконанню, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «Альфа Банк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що дійсно на прохання позивача було укладено кредитний договір, гроші банк надав, позивач їх використав, з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачуються необхідні по договору суми, мається заборгованість. В передбаченому законом порядку звернулися до нотаріуса і отримали виконавчий напис, звернулися до виконавчої служби. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду вказав на те, що з заявленими позовними вимогами фактично не згоден, вважає, що звернення банку до нотаріуса було в передбаченому законом порядку, при видачі виконавчого напису порушень не було. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, нічиїх прав не порушував і будь-якої шкоди не завдавав. Просив винести рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду вказав на те, що з заявленими позовними вимогами фактично не згоден, вважає, що порушень у них не було. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, нічиїх прав не порушував і будь-якої шкоди не завдавав. Просив винести рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 20 жовтня 2014 року укладала з ПАТ «Альфа Банк» кредитний договір № 500962563, відповідно до якого позивач отримав кошти в банку в сумі 83009 грн. 60 коп., було визначено відсотки за користування цим кредитом в сумі 18.99% з терміном дії цього кредитного договору по 21 жовтня 2019 року. Позивач мав заборгованість за вказаному кредитному договору, банк звернувся приватного нотаріуса ОСОБА_2 і виконавчим написом цього нотаріуса від 25 жовтня 2015 року з позивача стягнута заборгованість за вказаним кредитом для погашення вказаного боргу на користь банку. Позивач вважає вказане незаконним, оскільки попередження про це не було, заборгованість вона погашає, в неї були певні домовленості з банком, які той порушує, сума заборгованості спірна, порушення допущені і банком при подачі документів до приватного нотаріуса, порушені її права. Будучи не згодним з вказаним написом, позивач звернувся до відповідача з питанням добровільного врегулювання спору, але отримав відмову і вимушений звертатися до суду з позовом про визнання незаконним цього напису і не підлягаючим виконанню.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При вчинені виконавчого напису нотаріусом були порушені ст. 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність (основна вимога) заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року; пункт 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до якої, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Позивач заявляє про те, що спірний виконавчий напис вчинено в порушення вимог ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Також позивач стверджує про те, що нотаріус не мав достатніх підстав на вчинення виконавчого напису, адже кредитор не надав усіх документів за переліком Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення зобовязань проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; що виконавчий напис вчинено в порушення вимог п. 283 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що виконавчий напис було вчинено не на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Але судом встановлене наступне. Пленум Верховного Суду України своєю постановою № 2 від 31 січня 1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року з подальшими змінами розяснив судам, що в справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому напису. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обгрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу.

Таким чином, предметом спору в цій справі є не дійсний розмір його боргу перед кредитором або відсутність такого, а дотримання нотаріусом діючого законодавства при вчиненні виконавчого напису, а такі порушення, навіть якби вони були допущені, не можуть бути підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Твердження позивача щодо порушення Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» є безпідставним як таке, адже на момент вчинення виконавчого напису даний нормативно-правовий акт втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року. Між нотаріусом та позивачем не існувало та не існує будь яких цивільно - правових відносин, тобто спору про майно або особисті немайнові права, не кажучи вже про відсутність між ними житлових, земельних, сімейних або трудових відносин.

Відповідно до постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року з подальшими змінами, справи щодо оспорювання виконавчого напису нотаріуса розглядаються в позовному провадженні, позивачем в якому є боржник, а відповідачем - кредитор. Така ж позиція закріплена в п. 6 Узагальнень судової практики з розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 7 лютого 2014 року, в якому зазначено, що відповідно до п. 16 Постанови ВССУ № 3 спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії' чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Твердження позивача щодо безпідставності вчинення напису є хибними, оскільки виконавчий напис був вчинений приватним нотаріусом з суворим дотриманням ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1., 3.2 гл.16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на підставі наданих банком документів, що підтверджують безспірність заборгованості: договір, виписка з рахунку боржника. В п. 13 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31 січня 1992 року, вказано, що при вирішенні справ, повязаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 34, 36, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актом з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності - не минув цей строк. Виконавчий напис було вчинено в межах цього строку.

Спеціальним нормативним актом є постанова № 1172 Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до п. 1 цього нормативного акту, для виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає право звернення стягнення на заставлене майно і документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення.

Тобто, вказаними приписами законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису про стягнення боргу не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

Така ж позиція закріплена у п. 10 Узагальнень судової практики з розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 7 лютого 2014 року, в якому зазначено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а перевіряє безспірність заборгованості в контексті наявності документів з урахуванням положень Переліку документів, їй якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

При вчиненні виконавчого напису банк надав нотаріусу вимогу про погашення заборгованості, а також докази ії надсилання позивачу - квитанцію про поштове відправлення та опис вкладення в цінний лист, копії яких додаються до заперечень, а так як строків повідомлення боржника законом не встановлено, то жодного порушення закону допущено не було. Жодними нормативними актами, що регулюють дані правовідносини не встановлено жодних строків повідомлення боржника про усунення порушень зобовязання, натомість такі строки передбачені лише для іпотечних договорів. Сам факт надсилання письмової вимоги перед вчиненням виконавчого напису був нотаріусом перевірений.

Також, позивач вказує, що виконавчий напис вчинено в порушення вимог ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», адже нотаріусу не надано доказів безспірності вимог, «якими можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Але в даній статті взагалі не йдеться про те, що доказами безспірності розміру вимог до боржника є виключно первинні документи бухгалтерського обліку. Позивач навмисне вводить суд в оману, адже в ст. 9 вказано лише, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Тому навіть у сфері господарських правовідносин застосування таких вимог до доказів безспірності заборгованості є спірним. Таким чином, необхідність подання для вчинення виконавчого напису первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не передбачено жодним нормативно-правовим актом України, тому додатково витребувати первинні документи бухгалтерської звітності до поданих банком документів законодавство не зобовязує, тому посилання позивача не ґрунтуються на законі.

Навіть незважаючи на те, що законом не встановлено даної вимоги, банком був наданий документ, який є первинним документом бухгалтерської звітності та обєктивно підтверджує наявність та розмір заборгованості - виписка з особового рахунку боржника.

З приводу строку: строки, протягом яких може бути вчинений виконавчий напис, передбачені пунктом 3 Розділу II Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2013 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», обумовлені строками позовної давності для відповідного зобовязання, що встановлені ЦК України. Саме тому підпунктом 3.3 пункту 3 Глави 16 Розділу II вищенаведеного Порядку передбачено, що якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Отже, початок перебігу строку для вчинення виконавчого напису мають обчислюватися нотаріусом в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України.

Згідно ч. 5 ст. 365 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, право вимоги у згаданих вище випадках виникає у кредитора кожен день та не залежить від того, чи пройшов строк позовної давності з того моменту, як він виник в перший раз: адже зобовязання боржника продовжується, незалежно від цього строку. Саме такими зобовязаннями є, зокрема, кредитні договори. При цьому слід мати на увазі, що в таких правовідносинах, зокрема, в кредитних договорах, які діють до повного виконання сторонами своїх зобовязань, у стягувача можуть виникати нові вимоги в кожний окремий момент часу. В таких випадках нотаріус не має права відмовити у вчиненні виконавчого напису в разі, коли трирічний або інший передбачений законом строк давності не сплинув з моменту виникнення у стягувача права відповідної вимоги до моменту його звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

Отже в даному випадку приватним нотаріусом були дотримані вимоги Порядку щодо трирічного строку для вчинення виконавчого напису, оскільки з моменту предявлення вимоги, на підставі якою було вчинено виконавчий напис, не минуло трьох років, що підтверджується копіює самої вимоги про усунення порушень поштовою квитанцією та описом вкладення.

Таким чином, вчинення виконавчого напису є цілком правомірним, а доводи позивача є неспроможними, тому що нотаріус діяв у повній відповідності до закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його правову позицію, а саме: позивачем не було доведено фактів порушення порядку вчинення нотаріальних дій, а його посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності.

Судом зясовано, що банк перед зверненням до нотаріуса з питанням про вчинення виконавчого напису належним чином повідомив про це позивача, останньому було відомо, якими саме документами керувався нотаріус при вчиненні виконавчого напису і стосовно основної заборгованості за кредитним договором, простроченої суми по відсотках та пені за прострочення платежу, які вказуються у виконавчому написі нотаріуса і взагалі чи є безспірність суми і стягнення, чи є спір. Отже, у банку є належні та допустимі докази документи, що засвідчують безспірність заборгованості позивача, які і були надані нотаріусу.

Для підтвердження саме безспірності заборгованості позивача перед банком, а не взагалі заборгованості, нотаріусом були отримані всі необхідні документи, отже виконавчий напис вчинений з дотриманням всіх вимог законодавства: ст. ст. 87, 88, 89, Закону України «Про нотаріат», ч. 1 ст. 590 ЦК України, п. 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою № 1172 Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року.

Згідно вищевказаного кредитного договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі порушення умов кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати відсотків, комісій та можливої неустойки, направивши відповідне письмове повідомлення позичальнику і достроково стягнути суму заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків, комісій і штрафних санкцій та/або достроково звернути стягнення на предмет застави. Одним з порушень умов кредитного договору є затримання сплати частини кредиту та/або відсотків за користування кредитом щонайменше на один календарний місяць. Оскільки позивач порушував умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, то банк і звернувся до позивача з вимогою про повернення кредиту, вимога не виконана.

Стосовно начебто не отримання позивачем коштів від банку:

договір є укладеним, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, якщо у належній формі сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх його істотних умов.

ПАТ «Альфа Банк» належним чином виконав взяті на себе зобовязання передбачені умовами кредитного договору (на підтвердження цього надано виписку по рахунку). Умовами п. 2.4. договору № 500962563 від 20 жовтня 2014 року було передбачено, що банк перераховує в безготівковій формі кошти для: А) погашення заборгованості за кредитним договором № 500467914 від 14 березня 2014 року на рахунок № 7914, Б) погашення заборгованості за кредитним договором № 500922455 від 28 листопада 2013 року на рахунок № 2455.

Виписки по рахункам підтверджують той факт, що кошти були перераховані банком в повному обсязі. Бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звязності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з п. 1.2.1. Положення бухгалтерський (фінансовий) облік забезпечує своєчасне й повне відображення всіх операцій банку та надання користувачам інформації про стан активів і зобов'язань, власний капітал, результати фінансової діяльності та їх зміни. На основі даних фінансового обліку складається фінансова звітність. Пунктом 5.1. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженою постановою № 254 Національного банку України від 18 червня 2003 року визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Виписки, з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Тобто виписка по рахунку, є доказом на підтвердження позовних вимог ПАТ «Альфа Банк».

У справі відсутні будь-які фактичні дані про те, що позивач не отримав кредитні кошти за кредитним договором, та відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду доказів на підтвердження цього. Позивач також приступила до виконання кредитного договору та на протязі певного часу сплачувала кошти по кредитному договору (на підтвердження цього наявний розрахунок заборгованості по кредитному договору).

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Отже суд вважає, що позивачем не було доведено, та надано докази, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин, а саме виконавчий напис слід визнати не підлягаючим виконанню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації договорів та виконавчого напису, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Альфа Банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса не підлягаючим виконанню відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання виконавчого напису не підлягаючим виконанню в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 203, 204, 205, 207, 208, 209, 210, 215 ЦК України, ст. ст. 87, 88, 89 Закону України «Про нотаріат», п. п. 283, 284, 287 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса не підлягаючим виконанню відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -