Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 333/3179/15-ц головуючий у 1 інстанції Боровікова А.І.
провадження № 22-ц/778/3199/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В, ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, зазначивши, що з останнім перебувала у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2009 року по 25 вересня 2012 року, від якого вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та який після розірвання шлюбу проживає з нею.

Позивач зазначає, що з 2011 року відповідач не проявляє батьківською турботи, не бажає займатися вихованням дитини, не спілкується з дитиною, не відвідує дитячий заклад, не піклується про стан її здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, зловживає спиртними напоями, що суперечить інтересам дитини. Позивачка самостійно займається вихованням дитини, яка повністю знаходиться на її утриманні.

Рішенням суду від 19.09.2012 року з відповідача стягнуто аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача.

Проте відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини, його заборгованість по сплаті аліментів станом на 23.04.2015 року складає 16 651 грн. 63 коп.

На підставі викладеного позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм законодавства, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовно виходив з того, що доводи позивачки не є достатніми для позбавлення батьківських прав відповідача, яке є крайнім заходом впливу на батьків щодо виконання ними батьківських обов"язків, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів відповідно до ст. 60 ЦПК України про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов"язків по відношенню до дитини, не проявляє до неї ніякого інтересу, не піклується про неї.

Згідно до вимог норм ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

З матеріалів справи слідує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2009 року по 25 вересня 2012 року, від якого мають неповнолітню сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та який після розірвання шлюбу проживає з позивачем.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України передбачено, що батьки можуть бути позбавлені батьківських прав тільки у випадках їх винної поведінки: ухилення від виконання обов'язків по вихованню дітей, або зловживання своїми батьківськими правами, або жорстоким поводженням з дітьми, або шкідливого впливу на них своєю аморальною антигромадською поведінкою, зокрема коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами.

Тобто ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього.

Позбавлення батьківських прав - це, насамперед, спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 розяснено, що:

- позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов"язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, обєктивного зясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

- ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце,коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обо'язками.

- зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України) і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

При цьому поняття ухилення від виконання обов'язку та невиконання обов'язку не є тотожними, а тому лише тоді можливо стверджувати про ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, коли батько мав реальну юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов'язку, але не здійснював їх з своєї вини.

Судом встановлено і це підтвердується матеріалами справи, що відповідач позитивно характеризується за місцями проживання та праці / а.с.34, 38 /; що для нього існували об'єктивні перешкоди у здійсненні батьківських прав, оскільки малась невизначеність місця проживання неповнолітнього сини, який за даними МКП „Основаніє з 2013 року проживає за місцем реєстрації позивача: АДРЕСА_1, а зареєстрованим є за адресою мешкання відповідача: АДРЕСА_2 / а.с. 35, 40, 41 /; за даними дошкільного навчального закладу (яслі-садок) № 270 „Іскринка мались факти відмови йому у зустрічи з сином на території ДНЗ на підставі заяви матері ОСОБА_6 - ОСОБА_3М./ а.с.132 /; що відповідач звертався до органу опіка та піклування та з позовом до позивача про визначення йому часу для участі у вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 / а.с. 72, 11-113 /.

Крім того судові рішення про розірвання шлюбу сторін та про стягнення з відповідача аліментів приймалися у заочному порядку / а.с.8, 9 /, тобто без участі відповідача. Тому можливо погодитися з тим, що заочне рішенням суду від 19.09.2012 року про стягнення відповідача, починаючи з 23.05.2012 року, аліментів на користь позивача на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, почало виконуватися останнім з часу обізнаності про таке судове рішення, а саме: з 26.02.2013 року, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті аліментів.

Відповідно до ч. ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Проте суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За висновком органу опіки та піклування Комунарської райдержадміністрації від 01.12.2015 року року № 1769/01-26/05, орган опіки та піклування Комунарської райдержадміністрації вважав доцільним позбавити батьківських прав відносно сина ОСОБА_5./ а.с.130-131 /.

Вказаному рекомендаційному висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району судом першої інстанції дана правильна оцінка щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина з зазначенням того, що він не містить переконливих доказів умисного нехтування відповідачем своїми обов'язками і обставин, з якими закон пов'язує позбавлення батьківських прав.

Така оцінка вказаного висновку грунується на поясненнях в судовому засіданні представника органу опіки і піклування, яким не підтримано раніше наданий висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_4. батьківських прав; наданням цим органом висновку від 22.12.2015р. про можливість визначення відповідачу способу участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 та спілкування з ним / а.с.83/.

За таких обставин справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

З доводами апелянта про те, що ОСОБА_4 проявляє протиправну поведінку і може негативно впливати на неповнолітнього сина погодиться неможливо, бо згідно довідки ГУ НП в Запорізькій області вказаних обставин встановлено не було / а.с.103 /.

З доводами апелянта про навмисне ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини погодиться неможливо, бо за розрахунком державного виконавця, копій квітанцій слідує, що за наявності особистого доходу відповідач здійснював грошові виплати на утримання неповнолітнього сина / а.с.10-12, 69-71, 80-82 /.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію позивачки, висловлену в її позові, якій судом першої інстанції дана належна оцінка, а також вони не свідчать про неправильне застосування судом норм законодавства, яке б призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: