У Х В А Л А

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23 квітня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк», банк) та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 32 700 доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки.

ПАТ «Сведбанк» за договором факторингу від 28 листопада 2012 року відступило право вимоги за кредитним договором та договором поруки товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), яке, в свою чергу, того ж дня відступило це право ТОВ «Кредитні ініціативи».

Посилаючись на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 599 535 грн. 89 коп.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року, у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено відступлення за договором факторингу на його користь прав вимоги за кредитним договором та договором поруки, оскільки в один день було укладено два договори факторингу.

Апеляційний суд також послався на те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» не мають індивідуальних ліцензій на здійснення валютних операцій, які необхідні для укладення договорів факторингу, оскільки кредит надано в іноземній валюті, доларах США.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 23 квітня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 32 700 доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки.

Пред'являючи позов, ТОВ «Кредитні ініціативи» посилалось на те, що ПАТ «Сведбанк» за договором факторингу від 28 листопада 2012 року відчужило право вимоги за кредитним договором та договором поруки ТОВ «ФК «Вектор Плюс», яке, в свою чергу, того ж дня відчужило це право ТОВ «Кредитні ініціативи».

Відповідно до положень ст. ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Суди дійшли передчасного висновку про недоведеність передачі позивачеві за договором факторингу прав вимоги за договором кредиту та договором поруки, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної правової оцінки: договору факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеному між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс»; договору факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеному між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи»; договору про передачу прав за іпотечними договорами, укладеному між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи»; витягу з договору факторингу між TOB «ФК «Вектор Плюс» та TOB «Кредитні ініціативи» щодо кредитного договору від 23 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3; витягу з договору про передачу прав за іпотечними договорами між TOB «ФК «Вектор Плюс» та TOB «Кредитні ініціативи» щодо кредитного договору від 23 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3; акту прийому-передачу реєстру заборгованостей боржників за договором про надання факторингу; акту прийому-передачі реєстру заборгованостей боржників за договором про надання факторингу, укладеним між TOB «ФК «Вектор Плюс» та TOB «Кредитні ініціативи».

Пунктом 2.3 договору факторингу, укладеного між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», встановлено, що перехід від клієнта до фактора права вимоги заборгованості до боржників відбувається в дату відступлення, якою є дата укладення цього договору.

Пунктом 2.4 цього ж договору факторингу регулюється перехід права вимоги за договорами із забезпеченням.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали оцінки твердженням позивача про те, що перехід права вимоги за договором кредиту та договором поруки підтверджується самим договором факторингу, укладеним 25 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи».

Крім того, висновок судів про те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» не мають індивідуальних ліцензій на здійснення валютних операцій, тому не мають права на укладення договорів факторингу та передачі права вимоги за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, та за договором поруки є помилковим, оскільки відступлення права вимоги не є валютною операцією, позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» пред'явлено у національній валюті України, відтак, валютна ліцензія на його укладення не потрібна. Така ліцензія необхідна при укладенні кредитного договору та передачі грошових коштів позичальнику.

За змістом ст. ст. 512, 514, 516, 517 ЦК України боржник не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-979цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М.Фаловська