У х в а л а

30 грудня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України Лященко Н.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 21 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, житлово-будівельного кооперативу № 1 про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом; за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, житлово-будівельного кооперативу № 1 про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

Ухвалою судді Верховного Суду України від 28 листопада 2016 року заява ОСОБА_1 була залишена без руху у зв'язку із тим, що вона не відповідала вимогам статті 357, 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Зі змісту поданої заяви вбачалося, що підставою звернення до Верховного Суду України є неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права. Разом з тим, у заяві ОСОБА_1 зазначала постанову Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, проте будь-яких посилань в заяві по пункту 4 частини 1 статті 355 ЦПК України немає. В заяві ОСОБА_1 були відсутні обґрунтування підстав для перегляду судових рішень, передбачених статтею 355 ЦПК України. ОСОБА_1 зазначала, що підставами звернення із заявою є неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, при цьому доводи заяви зводилися до оцінки судами обставин справи і застосування ними норм права, однак які саме норми права на її думку неоднаково застосовані судом касаційної інстанції чи не відповідають висновкам викладеним у постановах Верховного Суду України, заявник не вказувала. Не було надано заявником й різних за змістом судових рішень.

Крім того, до заяви було додано документ про сплату судового збору, проте в розмірі, меншому аніж це передбачено Законом України «Про судовий збір».

Вищевказаною ухвалою було надано строк до 15 грудня 2016 року для усунення зазначених недоліків заяви.

На адресу Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_1, проте недоліки відмічені у вищезазначеній ухвалі нею усунуті не були. В заяві відсутні обґрунтування підстав для перегляду судових рішень, передбачених статтею 355 ЦПК України, не надано заявником й різних за змістом судових рішень.

На підставі пункту 1 частини 4 статті 359 ЦПК України заява повертається заявнику якщо заяву подано без додержання вимог статей 357, 358 ЦПК України і заявник не усунув недоліки протягом установленого строку.

Керуючись статтями 357-359 ЦПК України,

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 21 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України Н.П. Лященко