Справа № 344/3725/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2449/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Пнівчук О.В., Василишин Л.В.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області про зобовязання знести самовільну будову, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа - управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області про зобовязання знести самовільно збудований житловий будинок та господарську будівлю.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він з ОСОБА_3 є суміжними землекористувачами, літом 2014 року вона самовільно провела будівництво паркану, а в 2015 році розпочала самовільне будівництво житлового будинку та господарської споруди.

В процесі розгляду справи, уточнивши позовні вимоги, та посилаючись на те, що самовільна будова перешкоджає йому в користуванні його власністю, а саме: стічні води і сніг попадають на його подвіря чим створюють антисанітарію, шкодять насадженням, які ростуть, самовільна будівля закрила весь простір перед будинком, просив зобовязати ОСОБА_3 знести самовільну будову по вул. Бориславській, 21а в м. Івано-Франківську.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Окремою ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2016 року повідомлено начальника Управління державної архітектурно-будівельну інспекції в Івано-Франківській області про неналежне виконання службових обовязків працівниками Управління державної архітектурно-будівельну інспекції в Івано-Франківській області, щодо здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема на звернення ОСОБА_2 щодо незаконного будівництва суміжним землекористувачем ОСОБА_3 по вул. Бориславська, 21а в місті Івано-Франківську.

В апеляційній скарзі на оскаржуване рішення ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що факт самовільного будівництва підтверджений відповіддю з Державної архітектурно-будівельної інспекції України про те, що відповідно до даних Єдиного реєстру документів, що надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, Держархбудінспекція та її територіальні органи не видавали та не реєстрували документів дозвільного та декларативного характеру, які б надавали право на виконання будівельних і підготовчих робіт по вул. Бориславській, 21а у м. Івано-Франківську.

Вказує, що судом встановлено факт належності відповідачу земельної ділянки та проведення нею самовільного будівництва та ті незручності, які будова йому створила, що є перешкодою у користуванні його власністю.

У звязку з наведеним, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених мотивів.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, хоча про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку повідомлялася.

Представник управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області подав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

А тому колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутності на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України обєкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частинами 4, 7 ст. 376 ЦК України передбачено, що залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого обєкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 19 листопада 2014 року в справі № 6-180цс14, від 17 грудня 2014 року в справі № 6-137цс14).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є суміжними землекористувачами.

ОСОБА_2 є власником домоволодіння та земельної ділянки площею 0,0832 га по вул. Бориславська, 21 в м. Івано-Франківську згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 лютого 2007 року та державного акту на право власності на земельну ділянку від 01 липня 2004 року.

Згідно даних Державного реєстру земель, власником земельної ділянки по вул. Бориславська, 21а в м. Івано-Франківську є ОСОБА_3

Судом також встановлено, що на земельній ділянці по вул. Бориславська, 21а в м. Івано-Франківську, яка належить на праві власності ОСОБА_3 ведуться будівельні роботи господарської будівлі, зведені стіни першого поверху та будуються стіни другого поверху.

Згідно відповіді Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18 листопада 2015 року вбачається, що рішення виконавчого комітету міської ради про надання дозволу на виконання будівельних робіт по вул. Бориславська, 21а в м. Івано-Франківську не приймались, а також містобудівні умови та обмеження чи будівельний паспорт не надавались.

Звертаючись до суду з позовом про зобовязання ОСОБА_3 знесення самовільної будови, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що самовільна будова зведена на межі земельних ділянок без дотримання відстані 1 м. і така будова чинить йому перешкоди в користуванні його власністю, оскільки стічні води та сніг попадають на його подвіря, чим створюють антисанітарію, шкодять насадженням, які ростуть у нього, крім того самочинна будівля закрила весь простір перед будинком.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобовязані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Таким чином, задоволення позовних вимог користувача суміжної земельної ділянки ОСОБА_2 про зобовязання знесення самовільної будови, яка будується на території суміжного землекористувача земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 можливе лише за наявності підстав, передбачених ст. ст. 391, 396 ЦК України та ст. 103 Земельного кодексу України, у разі доведеності позивачем факту порушення будівництвом його прав, доведеності невідповідності будівництва нормам та правилам, що визначені державними правилами та санітарними нормами. Знесення можливе у разі неможливості усунення перешкод у користуванні власністю для позивача у інший спосіб (здійснення перебудови).

Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до п. 24 вищевказаної постанови, знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, належних доказів у справі на підтвердження факту порушення будівельних норм і правил при будівництві господарської будівлі та порушення прав позивача з боку відповідача матеріали справи не містять, оскільки належним доказом у справі на підтвердження таких обставин є висновки експертного дослідження з даного питання чи належні висновки відповідних юридичних осіб, наділених відповідними контролюючими чи спеціалізованими функціями.

Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції з метою зясування даних питань позивачу та його представнику було розяснено право заявити клопотання про призначення експертизи і у звязку з цим було оголошено перерву, проте, у судовому засіданні 03 листопада 2016 року представник позивача відмовилася від проведення експертизи.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позову є обґрунтованими та такими, що не спростовуються доводами апеляційної скарги і матеріалами справи.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містять посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_5