АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6824/16 Справа № 200/2036/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Кудрявцева Т. О. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Григорченка Е.І., Каратаєвої Л.О.,

при секретарі - Григор'євій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зарахування до стажу роботи періоду вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 15 грудня 2015 року її звільнено з посади кухаря їдальні Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ (далі ДДУВС) на підставі п. 2 статті 41 КЗпП України, тобто з ініціативи власника або уповноваженого ним органу через вчинення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до запису в трудовій книжці, про її звільнення відповідачем видано наказ №329 ос від 15.12.2015 року, однак з наказом про звільнення її не було ознайомлено, остаточний розрахунок не проведено. Крім того, наказ №329ос від 15.12.2015 року видано в період її тимчасової непрацездатності (листок непрацездатності Серія АГХ №638614 виданий лікарнею ГУМВС України в Дніпропетровській області), що є порушенням ч.3 ст. 40 КЗпП України. На розгляд профспілковою організацією подання про її звільнення вона не запрошувалась. Незаконним звільненням їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 10 000,00 грн. Позивачка просила скасувати наказ № 329ос від 15 грудня 2015 року та поновити її на роботі на посаду кухаря; зарахувати до стажу роботи період вимушеного прогулу, починаючи з 15 грудня 2015 року по час вирішення спору; стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати коштів за час вимушеного прогулу; стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. (а.с.1-4).

Рішенням Бабушкінського районний суд м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.203-209).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с.211-215).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 29.11.2012 року працювала на посаді кухаря їдальні ДДУВС (а.с.6). Наказом № 329ос від 15.12.2015 року "По особовому складу" ОСОБА_2 звільнена з роботи за п.2 ст. 41 КЗпП України (з ініціативи власника або уповноваженого ним органу через вчинення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу), 15.12.2015 року, з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної відпустки тривалістю 1 день за період з 29 листопада по 15 грудня 2015 року.

Наказом ректора ДДУВС № 74 ос від 01.04.2016 року "По особовому складу", частково змінено наказ від 15 грудня 2015 року № 329 ос: у пункті про звільнення ОСОБА_2, кухаря їдальні, цифри та слова "15 грудня 2015 року" замінено на цифри та слова "17 грудня 2015 року". Підставою видання цього наказу став листок непрацездатності серії АГХ № 638614, виданий ДУ "Територіальне медичне об"єднання МВС України" по Дніпропетровській області 14.12.2016 року. Таким чином, зазначеним наказом дата звільнення позивачки змінена з 15.12.2015 року на 17.12.2015 року (а.с.67).

У зв'язку зі зміною дати звільнення ОСОБА_2 відповідачем була перерахована та виплачена належна їй при звільненні сума грошових коштів у загальному розмірі 272,55 грн., що не заперечувала в судовому засіданні представник позивача, будь-яка заборгованість по таким виплатам відсутня (а.с.68).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_2, суд 1 інстанції виходив з того, що возовні вимоги є обґрунтованими, однак позивачкою пропущений строк звернення до суду, а з клопотанням (заявою) про поновлення пропущеного строку у встановленому законом порядку позивачка до суду не зверталася.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального і процесуального права, відповідають обставинам справи і підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Із доповнення до особового листка з обліку кадрів вбачається, що ОСОБА_2 трудову книжку отримала, про що написала власноручно (а.с.36). Відповідно до акту від 15.12.2015 року ОСОБА_2 у цей день отримала трудову книжку, поставивши підпис про її отримання, але відмовилась поставити дату отримання трудової книжки та отримати копію наказу про звільнення (а.с.37).

До суду ОСОБА_2 звернулась 8 лютого 2016 року, факт отримання трудової книжки 15 грудня 2015 року не оспорювала, на поважні причини пропуску звернення до суду у позовній заяві не посилалась і не просила їх поновити, тому суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав, а посилання в апеляційній скарзі на відсутність юридичних знань, на рішення Європейського суду з прав людини та норми Цивільного кодексу України - не заслуговують на увагу з вищевказаних причин.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини). Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Частиною 1 ст. 9 ЦК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

У постанові Верховного Суду України № 6-347цс14 від 19 березня 2014 року викладена правова позиція про те, що у ст. 233 КЗпП України встановлено строк звернення до суду, а не позовна давність, а у постанові № 6-2426цс15 від 16 березня 2016 року - правова позиція про те, що початок перебігу місячного строку звернення до суду повинен починатися з дня видачі працівнику трудової книжки. Ці висновки згідно із ч.2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватись судом.

Посилання апелянта на те, що позивачка продовжує хворіти, - не підтверджено належними і допустимими доказами, оскільки у листку непрацездатності серії АГХ № 638614, виданому ДУ "Територіальне медичне об"єднання МВС України" по Дніпропетровській області 14.12.2016 року зазначено, що ОСОБА_2 хворіє з 14 по 16 грудня 2015 року, і повинна стати до роботи 17 грудня 2015 року, а належних і допустимих доказів хвороби після цієї дати у матеріалах справи не має.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при звільненні ОСОБА_2 повний розрахунок було проведено несвоєчасно - не має правового значення, оскільки позовні вимоги з цих підстав позивачкою не заявлялись.

Доводи апелянта про незаконність звільнення, - не мають правового значення, оскільки судом встановлено, що позовні вимоги про поновлення ОСОБА_2 на роботі - є обґрунтованими, відповідачем апеляційна скарга не подавалась, а висновки суду щодо пропуску позивачкою строку звернення до суду і відсутність заяви (клопотання) про його поновлення та належних і допустимих доказів щодо поважності причин пропуску строку - в апеляційній скарзі не спростовано.

Судом 1 інстанції правильно встановлено характер правовідносин, які виникли між сторонами і правильно визначені норми права, які підлягають застосуванню, у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ВІДХИЛИТИ.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: