УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,-
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Управління комунального майна Львівської міської ради, Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Регіонального фонду «Право і демократія», ОСОБА_5, Релігійної громади Свідків Єгови в Залізничному районі міста Львова, Другої Львівської державної нотаріальної контори Львівського міського управління юстиції головного управління юстиції у Львівській області про визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсним договорів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління комунального майна Львівської міської ради, Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Регіонального фонду «Право і демократія», ОСОБА_5, Релігійної громади Свідків Єгови в Залізничному районі міста Львова, Другої Львівської державної нотаріальної контори Львівського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Львівській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу способом викупу № 1026 частини нежитлового приміщення загальною площею 93,6 кв.м домоволодіння № АДРЕСА_1, укладеного 31 грудня 2003 року з ОСОБА_5; про визнання недійсним договору купівлі-продажу способом викупу № 1021 частини нежитлового приміщення загальною площею 76,6 кв.м домоволодіння № АДРЕСА_1, укладеного 31 грудня 2003 року з Регіональним громадським благодійним фондом «Право і демократія»; про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення загальною площею 93,6 кв.м домоволодіння № АДРЕСА_1, укладеного 14 липня 2005 року між ОСОБА_5 та Релігійною громадою Свідки Єгови в Залізничному районі м. Львова; про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення загальною площею 76,6 кв.м домоволодіння № АДРЕСА_1, укладеного 14 липня 2005 року між Регіональним громадським благодійним фондом «Право і демократія» та Релігійною громадою Свідки Єгови в Залізничному районі м. Львова; про визнання за ОСОБА_4 право власності на згадане домоволодіння; витребування у територіальної громади м. Львова будинку № АДРЕСА_1 та передати це майно у власність ОСОБА_4; витребування у Релігійної громади Свідки Єгови в Залізничному районі м. Львова нежитлові приміщення будівлі під літ. Б-1, площею 93,6 кв.м та площею 76,6 кв.м, що знаходяться у будинку № АДРЕСА_1 та передати це майно у власність ОСОБА_4

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 28 жовтня 1931 року, реєстровий номер 11434/31 дід позивача - ОСОБА_7 28 жовтня 1931 року купив будинок АДРЕСА_1, загальною корисною площею 827 кв.м.

Рішенням виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих від 12 вересня 1950 року № 1147 будинок АДРЕСА_1 був переданий на баланс будинкоуправління № 108 Залізничного районного житлового управління.

Рішенням виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 12 вересня 1950 року № 1147 спірний житловий будинок був зарахований до житлового фонду місцевих Рад, але рішенням облвиконкому від 28 листопада 1950 року № 2044 це рішення було відмінено і, будинок було повернуто колишньому власникові ОСОБА_7

Рішенням Львівського міськвиконкому від 20 серпня 1953 року № 1157 земельну ділянку АДРЕСА_1 загальною площею 1921 кв.м зареєстровано за ОСОБА_7

24 жовтня 1953 року житловим управлінням Львівського відділу комунального господарства ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на будівлю за № 330 та зареєстровано у реєстрову (кадастрову) книгу за № 639.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер. Після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняла його дружина, ОСОБА_9, яка померла 02 квітня 1990 року. Все майно, належне їй на час смерті заповіла своїй дочці ОСОБА_8, що підтверджується заповітом, посвідченим державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори від 01 серпня 1989 року та зареєстрованим у реєстрі за № 1-3132.

Рішенням виконкому Львівської міської Ради народних депутатів від 04 серпня 1961 року № 692 будинок АДРЕСА_1 зарахований до житлового фонду міста Львова з підстав отримання сім'єю ОСОБА_9 великих нетрудових доходів.

Рішенням виконкому Львівської обласної Ради № 690/0185 від 15 серпня 1961 року затверджено рішення виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих № 592 від 04 серпня 1961 року «Про розгляд статті «Виразки на тілі міста», п. 2 вказаного рішення включено до житлового фонду місцевих Рад будинок АДРЕСА_1, як джерело великих нетрудових доходів і зобов'язано виконком Львівської міської Ради депутатів трудящих передати згаданий будинок на баланс відповідних домоуправлінь.

Рішенням Залізничного райвиконкому м. Львова № 109 від 10 березня 1987 року «Про затвердження реєстру будинків» вирішено затвердити реєстр житлових будинків, які знаходяться на балансі місцевих Рад по Залізничному району та, зокрема, будинок по АДРЕСА_1 за ЖЕО Залізничного району в м. Львові в цілому (а. с. 60).

ОСОБА_8 звернулася із заявою про прийняття спадщини до Другої Львівської державної нотаріальної контори, що підтверджується листом державного нотаріуса Баєвої В.А. від 07 грудня 1991 року за № 415, проте спадщину у встановленому законом порядку не оформила.

12 лютого 1996 року померла мати позивача ОСОБА_8

Після смерті матері ОСОБА_4 залишився зареєстрованим за місцем проживання матері у домоволодінні АДРЕСА_1 та подав у нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Юридичне оформлення спадщини не відбулося з причин відмови Львівського «БТІ та ЕО» у видачі довідки-характеристики, що підтверджується листом № 506 від 04 червня 1996 року.

31 грудня 2003 року між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та ОСОБА_5 було укладено договір № 1026 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, за умовами якого останній набув у власність нежитлові приміщення загальною площею 93,6 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

31 грудня 2003 року між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та Регіональним громадським благодійним фондом «Право і демократія» було укладено договір № 1021 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, за умовами якого останній набув у власність нежитлові приміщення загальною площею 76,6 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

14 липня 2005 року між ОСОБА_5 та Релігійною громадою Свідки Єгови в Залізничному районі м. Львова було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення загальною площею 93,6 кв.м домоволодіння № АДРЕСА_1.

14 липня 2005 року між Регіональним громадським благодійним фондом «Право і демократія» та Релігійною громадою Свідки Єгови в Залізничному районі м. Львова було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення загальною площею 76,6 кв.м домоволодіння № АДРЕСА_1.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року залишено в силі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Львівської обласної ради, Львівської міської ради, Львівської обласної державної адміністрації, управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, третя особа - ЛКП «Граніт», про скасування рішень, яким у задоволенні позову відмовлено.

Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного Кодексу України передбачено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Статтею 48 ЦК Української РСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (ст. 225 ЦК УРСР).

Згідно зі ст. 145 ЦК УРСР, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Якщо майно набуто безоплатно від особи, яка не мала права його відчужувати, власник вправі витребувати майно в усіх випадках.

За приписами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дотримуючись вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними оспорюваних договорів та визнання за позивачем права власності на спірний будинок, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 жовтня 2014 року, яким у задоволенні позовних вимог про скасування рішень було відмовлено, вказане рішення набрало законної сили.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, з дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, правильно зауважив про те, що позивачем не доведено факту входження у спадкову масу спірного домоволодіння № АДРЕСА_1, а тому позивач не будучи власником спірного майна не має права його витребовувати відповідно до положень ст. 387 ЦК України.

Доводи касаційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, і не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2015 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2015 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2015 року та ухвалуколегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова