Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом додержавного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимоги обґрунтовано тим, що він працював в ДП «АМПУ» на посаді провідного юрисконсульта відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи. Відповідачем 01 квітня 2015 року було видано наказ № 105-к 3-4 про припинення трудового договору з ним на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Підставою звільнення є наказ ДП «АМПУ» № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» від 23 січня 2015 року.

Зазначав, що його звільнено без законних підстав, оскільки питання про зміну умов його трудового договору (зміну істотних умов праці) роботодавець вирішив без згоди профспілкового органу, членом якого він є. Крім того, наказ №18-к в порушення Порядку погодження проектів розпорядчих документів ДП «АМПУ» не був завізований головою профспілкового комітету. Також профспілкова організація за результатами розгляду подання відповідача про надання згоди на його звільнення з роботи не надала такої згоди, про що було направлено лист від 23 березня 2015 року. При звільненні відповідач також порушив строки видачі трудової книжки та розрахунку, оскільки фактично трудову книжку та виписку з наказу про звільнення він отримав лише 07квітня 2015 року. Незаконним звільненням йому заподіяно моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, позивач просив визнати недійсним наказ про припинення трудового договору з ним, поновити його на роботі, визнати недійсним запис № 4 в трудовій книжці про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 30 тис. грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 23 січня 2015 року головою ДП «АМПУ» був прийнятий наказ № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ» шляхом розміщення їх робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «АМПУ» у м. Одесі, а також забезпечення економного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства.

Оскаржуваним наказом вирішено провести в апараті управління ДП «АМПУ» зміни в організації виробництва і праці шляхом переведення підрозділів та робочих місць працівників апарату управління ДП «АМПУ» служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи і інспектора з запобігання і протидії корупції, які розміщуються в орендованих приміщеннях за адресою: АДРЕСА_2, до приміщень будівлі ДП «АМПУ» за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, зазначеними в п.1 оскаржуваного наказу, було вирішено перенести робочі місця, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 до приміщень будівлі ДП «АМПУ» за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаного наказу на службу управління персоналом було покладено обов'язок ознайомити під особистий підпис всіх працівників служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи і інспектора з запобігання і протидії корупції, робочі місця яких за посадами визначені за адресою АДРЕСА_2, з цим наказом та повідомленням про наступну зміну істотних умов, а у разі незгоди працівників від продовження роботи в нових умовах праці здійснити заходи щодо припинення трудового договору згідно з законодавством.

На виконання п. 3 наказу ДП «АМПУ» № 18-К від 23 січня 2015 року позивача, який працював на посаді провідного юрисконсульту відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи, 04 лютого 2015 року було повідомлено про відповідні зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці (повідомлення №02-03/18 від 26 січня 2015 року) під особистий підпис.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що за змістом наказу ДП «АМПУ» № 18-К від 23 січня 2015 року зміна в організації виробництва і праці та зміна істотних умов праці працівників ДП «АМПУ» проведена з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, внаслідок чого і прийнято рішення щодо переміщення робочих місць з м. Києва до м. Одеси. Вказані обставини свідчать про те, що в ДП «АМПУ» відбулась зміна в організації виробництва і праці шляхом переведення підрозділів та робочих місць певних працівників апарату Управління підприємства з м. Києва до м. Одеси. Порушень ч. 2 ст. 252 КЗпП України та Порядку погодження проектів розпорядчих документів ДП «АМПУ», затвердженого наказом ДП «АМПУ» від 23 липня 2014 року № 155, під час винесення наказу № 18-К від 23 січня 2015 року не допущено, оскільки зміст наведених положень не передбачає повноважень виборного профспілкового органу на погодження наказу про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації від 23 березня 2015 року про відмову в наданні згоди на звільнення позивача не обґрунтовано, а тому роботодавець мав право звільнити працівника без згоди профспілкового органу.

Повністю погодитися із висновками судів не можна.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2748цс15 від 23 березня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами ст. 212 ЦПК України, суди встановили, що рішення щодо переміщення робочих місць з м. Києва до м. Одеси на підставі наказу № 18-К від 23 січня 2015 року було прийнято з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, у зв'язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про те, що зміни в організації виробництва і праці в ДП «АМПУ» дійсно мали місце.

Зміст ч. 2 ст. 252 КЗпП України, Порядку погодження проектів розпорядчих документів ДП «АМПУ», затвердженого наказом ДП «АМПУ» від 23 липня 2014 року № 155, ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не передбачає повноважень виборного органу первинної профспілкової організації на підприємстві вирішувати разом з роботодавцем питання щодо проведення змін в організації виробництва і праці на підприємстві.

Крім того, з цих підстав наказ ДП «АМПУ» № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» від 23 січня 2015 року вже оспорювався в іншому провадженні за позовом ОСОБА_6 у тому числі, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року у задоволенні цього позову було відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Згідно ч.7 ст. 43 КЗпП України, ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналогічні положення щодо обґрунтованості рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником містяться і у висновках Верховного Суду України, що викладені у постановах № 6-703цс15 від 01 липня 2015 року, № 6-119цс15 від 01 липня 2015 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Рішення первинної профспілкової організації від 23 березня 2015 року про відмову в наданні згоди на звільнення позивача не містить правового обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав; згоди на продовження роботи в нових умовах позивач не надав, тому суди обґрунтовано виходили із того, що у такому разі роботодавець має право звільнити працівника у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці без згоди виборного органу профспілки.

Разом з тим, перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України не навів мотивів на спростування доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 є членом виборного профспілкового органу, а тому до нього мають бути застосовані додаткові гарантії при звільненні, передбачені ч. 3 ст. 252 КЗпП України.

За змістомч. 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації ДП «АМПУ» без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки є порушенням вимог ст. 252 КЗпП України.

Враховуючи допущені апеляційним судом порушення, постановлена ним ухвала підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик