АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 679/247/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1841/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Карпусь С.А. суддів: Пастощука М.М., Федорової Н.О.

секретаря Бондаря О.В..

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду від 28 липня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування квартири.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення договору дарування фіктивним, в обґрунтування якого зазначала, що 16 листопада 2006 року вона з чоловіком уклали фіктивний договір дарування належної їм квартири АДРЕСА_1 з їхньою дочкою ОСОБА_2 Вказаний договір вони укладали без наміру створення правових наслідків, а лише з метою обмежити свого сина у користуванні житлом.

Під час розгляду справи 16 травня 2016 року позивач уточнила позовні вимоги (а.с 78) і просила визнати недійсним названий договір дарування, посилаючись на те, що свідченням того, що даний договір укладався без наміру створення правових наслідків, є реєстрація та постійне проживання в квартирі її з сином, відповідач не несла витрати по утриманню квартири, відповідачу ця квартира не потрібна, що вона визнала у листі до свого брата та, не маючи іншого житла, вона з хворим чоловіком не могли позбавити себе житла.

Ухвалою Нетішинського міського суду від 28 липня 2016 року залучено доучасті в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3.

_______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанціїСопронюк О.В. Провадження №22ц/792/1841/16

Доповідач -Карпусь С.А. Категорія № 19,21

Рішенням Нетішинського міського суду від 28 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи. Вказує, що укладений договір дарування є фіктивним, після його укладення вона з сином продовжувала проживати у подарованій квартирі, сплачувала комунальні послуги, з реєстрації не знімалась. Зазначає, що лише в листопаді 2015 року дізналась про порушення своїх законних прав на квартиру, а тому суд безпідставно відмовив їй у поновленні строку позовної давності. Крім того, посилається на те, що суд не дослідив та не долучив до справи документи, які спростовують доводи відповідача про належність позивачу спадщини у с. Хонякові.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, подавши письмову заяву про розгляд справи у його відсутності.

ОСОБА_1 в засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частиною п'ятою вказаної статті передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачці ОСОБА_1 та її чоловікові ОСОБА_5 на праві часткової приватної власності належала квартира АДРЕСА_2.

16 листопада 2006 року між ОСОБА_1, ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_2 був укладений договір дарування означеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Івтушком В.М., зареєстрований в реєстрі за №4214.

В п.1 договору дарування зазначено, що обдарована прийняла в дар трикімнатну квартиру АДРЕСА_1

Сторонам, при підписанні договору дарування, нотаріусом було роз'яснено вимоги законодавства щодо змісту, значення та наслідків правочину, передбачені ст.ст. 229- 235, 717, 721 та 727 ЦК України, про що вказано в п. 10 цього договору.

20 листопада 2006 року комунальним підприємством Нетішинської міської ради „Бюро технічної інвентаризації" за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на зазначену квартиру, про що був виданий Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 листопада 2006 року. Технічний паспорт на квартиру та інші документи на неї знаходяться у відповідачки.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачкою вчинені всі необхідні дії для виконання договору дарування, що узгоджується з вимогами ст.722 ЦК України, а тому даний договір не може бути визнаний фіктивним.

Посилання позивачки на те, що в спірній квартирі проживає вона та її син ОСОБА_3, з яким 24 січня 2006 року нею та її чоловіком ОСОБА_5 був укладений договір найму житлового приміщення на тимчасове безоплатне користування кімнату площею 9,1 кв.м в спірній квартирі, з правом тимчасової реєстрації наймача, а ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає, само по собі не може свідчити про фіктивність договору дарування.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Позивачем в процесі розгляду спору не доведено відсутність у учасників оспорюваного правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину.

Крім того, факт щодо користування позивачкою спірними приміщеннями та порушення питання виселення з квартири третьої особи свідчить про наявність між сторонами інших правовідносин, які предметом даного спору не являються.

Не може бути підтвердженням укладення фіктивного договору наявність допущеної нотаріусом помилки в укладеному договорі дарування в прізвищі відповідача. Сторони визнали, що стороною договору дарування була саме відповідач ОСОБА_2.

Отже, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, обґрунтовано визнав, що ОСОБА_1 не надано достовірних доказів того, що при укладенні договору дарування сторони не мали наміру на реальне настання правових наслідків.

Доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, яка звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Під час вирішення спору судом правильно визначено характер спірних правовідносин, правильно застосовані норми права, що регулюють спірні правовідносини та надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі, тому підстав для скасування чи зміни його рішення в межах доводів апеляційної скарги судова колегія не вбачає.

Висновки суду першої інстанції щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом є помилковими, оскільки судом відмовлено в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

В силу ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Нетішинського міського суду від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ С.А. Карпусь

Суддя /підпис/ М.М. Пастощук

Суддя /підпис/ Н.О. Федорова

Згідно оригіналу: суддя апеляційного суду С.А. Карпусь