У Х В А Л А

13 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, зняття з реєстраційного обліку та виселення,

в с т а н о в и л а :

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від

25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від

17 лютого 2016 року залишила без змін.

11 серпня 2016 року до Верховного Суду України звернулася

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 червня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статей 116 та 157 Житлового кодексу Української РСР, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Обґрунтовуючи свої доводи заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

17 грудня 2014 року та 28 січня 2015 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив із недоведеності позивачкою факту системного порушення відповідачем правил співжиття, вчинення ним аморальних проступків, а також відсутності доказів на підтвердження того, що до відповідача застосовувались заходи громадського впливу, які не дали результату, що є обов'язковою умовою для застосування статті 116 ЖК Української РСР.

Надана для порівняння ухвала від 17 грудня 2014 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою від 28 січня 2015 року суд касаційної інстанції залишив без змін ухвалені у справі рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення; рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності скасував та направив справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо виселення суди виходили з того, що підстави й порядок позбавлення членів сім'ї власника житла права користування визначені у статті 157 ЖК Української РСР, якою встановлено, що члени сім'ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, однак позов заявлено з інших підстав.

Надана ОСОБА_4 як приклад ухвала від 28 січня 2015 року не містить протилежних, висловленим в ухвалі, яку просить переглянути заявниця, висновків судів касаційної інстанції щодо застосування норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, зняття з реєстраційного обліку та виселення за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук