Ухвала

іменем україни

7 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Апостолівського районного нотаріального округу Богомолов Вадим Ігоревич, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання втраченого права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровської області, про стягнення збитків, усунення перешкод у користуванні приватною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

17 листопада 2015 року,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами нотаріально посвідченого договору позики від 23 лютого 2015 року, укладеного між ним та

ОСОБА_4, він отримав кошти у розмірі 64 000 грн під заставу нерухомого майна, а саме житлового будинку, що розташований в

АДРЕСА_1 Позивач здійснював погашення заборгованості за договором позики щомісячно у розмірі 3 200 грн. Виплативши заборгованість, позивач звернувся до ОСОБА_4 з вимогою про повернення правовстановлюючих документів на нерухоме майно, однак отримав відповідь, що будинок належить відповідачу та поверненню не підлягає. У січні 2015 року позивач дізнався про укладення

23 лютого 2011 року договору купівлі-продажу, а не договору застави будинку.

Вважав, що відповідач увів його в оману щодо природи укладеного правочину, а сам правочин є удаваним та приховує договір застави та просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 23 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним; визнати право власності за ОСОБА_3 на вказаний вище житловий будинок.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, мотивуючи тим, що на підставі договору купівлі-продажу від

23 лютого 2011 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_2 У будинку зареєстровані та проживають відповідачі у справі, які з березня 2011 року користуються будинком на умовах оренди зі сплатою 3 200 щомісячно. З 2014 року відповідачі порушують умови договору оренди та мають заборгованість з орендної плати у розмірі 22 000 грн. Вимога про їх виселення із будинку залишена без виконання.

Ураховуючи наведене, просив визнати договір оренди між ним та відповідачами укладеним з 24 березня 2011 року та припиненим з 1 січня 2015 року, усунути йому перешкоди у користуванні спірним будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення відповідачів.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Усунуто

ОСОБА_4 перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком з надвірними спорудами та побудовами, що розташований в

АДРЕСА_2 шляхом зняття ОСОБА_3,

ОСОБА_6, ОСОБА_7, з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_6,

ОСОБА_7, з указаного вище будинку. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

17 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині усунення ОСОБА_4 перешкод у користуванні належним йому житловим будинком з надвірними спорудами та побудовами, що розташований АДРЕСА_2 шляхом зняття ОСОБА_3,

ОСОБА_6, ОСОБА_7, з реєстраційного обліку за вказаною адресою скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності підстав вважати, що оспорюваний договір купівлі-продажу будинку було вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили - договір застави будинку.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

Установлено, що 23 лютого 2011 року між ОСОБА_3, як продавцем, та ОСОБА_4, як покупцем, укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_2. Правочин вчинено за 64 000 грн, які будуть отримані продавцем від покупця після оформлення цього договору (п. 2.1 договору).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 січня 2015 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на наведений вище житловий будинок на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на удаваність вчиненого правочину, зокрема приховання насправді укладеного між сторонами договору застави в якості забезпечення позики за рахунок заставного майна - будинку, оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку замість договору його застави з метою забезпечення виконання продавцем будинку своїх зобов'язань перед його покупцем за договором позики.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У силу положень ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Мотивуючи рішення, суд посилався на відсутність підстав, передбачених ст. 235 ЦК України для визнання оспорюваного договору удаваним, оскільки доказів на підтвердження укладення договору застави позивач не надав, між сторонами виникли права і обов'язки, що притаманні договору купівлі-продажу.

Погоджуючись з рішенням місцевого суду, апеляційний суд не з'ясував всіх обставин, що передували укладенню спірного договору купівлі-продажу: наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцеві та продовження позивачем проживати у спірному будинку після укладення договору купівлі-продажу - з лютого

2011 року по день пред'явлення позову, тобто протягом чотирьох років за відсутності факту укладення договору оренди будинку в установленому законом порядку, тощо та залишивши поза увагою доводи

ОСОБА_3, якими обґрунтовано позов, що свідчить про неповне встановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказам, відповідно до них не визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого апеляційним судом рішення з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська