Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є. у. № 317/3679/15
Провадження № 22-ц/778/2218/16
Головуючий у 1-й інстанції: Ачкасов О.М.
Суддя-доповідач: Сапун О.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Сапун О.А.,

суддів: Краснокутської О.М.,

Пільщик Л.В.,

за участі секретаря: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до голови Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Голосного Миколи Яковича, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА :

23 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до голови Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Голосного М.Я., який уточнював 03 грудня 2015 року, про визнання права власності на будинок за набуальною давністю.

Посилався на те, що відповідно до рішення № 88 від 28 листопада 2000 року, прийняте Виконавчим комітетом Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, було встановлено право власності на ? частину недобудованого позивачем цегляного будинку АДРЕСА_1, за донькою позивача ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5), яка не мала ніякого відношення до будівництва зазначеного будинку, з видачею ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на зазначений будинок.

Разом з тим, саме він одноосібно володіє та користується зазначеним будинком та земельною ділянкою, на якій розташований будинок. Однак з 1997 року він не має можливості встановити право власності на земельну ділянку біля будинку, яку він обробляє з 1989 року (більше 25 років), і не може розпорядитися будинком. До 1994 року на вказаній земельній ділянці стояв значно менший саманний будинок, який був зареєстрований у ЗМБТІ, і придбавався у 1991 році ним особисто, за власні кошти, придбаний позивачем за власні кошти. За його бажанням право власності на саманний будинок було зареєстровано в Широківській сільській раді за ним та за його дочкою ОСОБА_5 в рівний частках, по ? за кожним. Однак зазначена реєстрація не має ніякого відношення до встановлення права власності доньки на новий недобудований будинок після того, як колишній будинок вже 6 років не існував і з урахуванням того, що придбання колишнього будинку не було підтверджено реєстрацією в ЗМБТІ, а також, що реєстрація нового будинку була проведена з порушенням законодавства. Ні донька ОСОБА_5, ні колишня дружина ОСОБА_6 після придбання будинку у ньому ен проживали, ним не користувалися і не опікувалися.

Посилаючись на те, що з 1997 року він одноособово володіє і користується спірним домоволодінням, просив визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1, за набувальною давністю.

Ухвалами судді Запорізького районного суду Запорізької області від 14 грудня 20154 року та від 22 грудня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_6, ОСОБА_5 ( а. с. 26,32 ).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допущені порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду доповідь судді, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 1 статті 307, статтею 308 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що його постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Постановляючи рішення про відмову у позові, суд виходив з відсутності підстав для набуття ОСОБА_3 права власності на спірний жилий будинок та земельну ділянку за набувальною давністю.

Такий висновок відповідає фактичним обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права.

За змістом статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач ( ч. 1 ст. 60 ЦПК України ), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в частині 1 статті 344 ЦК України ( особа заволоділа чужим майном ). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому, добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час,протягом протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з положень статей 59-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 02 липня 1991 року ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_3 купив ? частину жилого будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,20 га присадибного фонду сільської Ради ( а. с. 2 ).

Також 02 липня 1991 року було укладено договір купівлі продажу, за умовами якого ОСОБА_8 продав ОСОБА_5 ( після реєстрації шлюбу - ОСОБА_5 ), ? частину спірного жилого будинку на земельній ділянці розміром 0,17 га присадибного фонду сільської Ради ( а. с. 3 ).

У договорах зазначалося, що на земельній ділянці розташований один цегляний жилий будинок житловою площею 39,8 кв. м.

В подальшому, на підставі заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2005 року по спору між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за нею право власності, зокрема, на ? частину будинку АДРЕСА_1. Право власності на вказану частку ОСОБА_6 зареєструвала у встановленому законом порядку ( а. с. 60-64 ).

Отже, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване як за ОСОБА_3, так і за його колишньою дружиною ОСОБА_6, та донькою ОСОБА_5 При цьому на теперішній час частина споруд у вказаному домоволодінні є самочинно зведеними ( а. с. 15-19,67-70 ).

У позовній заяві ОСОБА_3 в обґрунтування заявлених вимог про визнання права власності на будинок за набувальною давністю посилається на положення, передбачені статтею 344 ЦК України, а також на ті обставини, що у 1991 році будинок було придбано за його особисті кошти, а на дочку право власності на половину будинку оформлено за його проханням. Крім того, з 1997 року він одноосібно володіє спірною нерухомістю, без участі відповідачів звів на місці старого будинку новий, тому вважає, що набув право власності на спірний будинок та земельну ділянку.

Разом з тим, фактично відслідковується, що позивач не вважає себе володільцем чужого майна, оскільки вважає його придбаним ним особисто та перебудованим без участі співвласників. Отже, обраний ОСОБА_3 спосіб захисту права цивільного шляхом визнання права власності за набувальною давністю є помилковим.

Оскільки позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє чужим майном і знає, хто є володільцем цього майна, а також з урахуванням того, що частина споруд у спірному домоволодіння є самочинно збудованими та не введеними у експлуатацію, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_3 у задоволенні заявлених вимог.

При цьому суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального права і обґрунтовано визнав, що на дані правовідносини не поширюються вимоги статті 344 ЦК України.

Рішення є законним , обґрунтованим, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що спір вирішено неправильно.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: