АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 673/119/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1012/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Баса О.Г., Власенка О.В.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення індексації за прострочення виконання грошового зобовязання та процентів від простроченої суми за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 6 квітня 2016 року,

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_3 про стягнення індексації за прострочення виконання грошового зобовязання та процентів від простроченої суми.

ОСОБА_1 зазначила, що 4 квітня 2015 року між сторонами була досягнута домовленість щодо продажу ОСОБА_3 належного їй на праві власності житлового будинку по вул. Першотравневій, 30/1, у м. Деражні, Хмельницької області. Виконуючи цю домовленість, у квітні-травні 2015 року позивачка передала ОСОБА_3 22000 грн. авансу, на підтвердження чого остання видала їй розписки. Через деякий час ОСОБА_3 відмовилася від продажу житлового будинку, при цьому відповідачка не повертає їй одержані кошти. ОСОБА_3 прострочила виконання грошового зобовязання з повернення коштів, а тому на підставі ст. 625 ЦК України вона має сплати позивачці 4626 грн. індексації за період з квітня 2015 року до січня 2016 року та 450 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 6 квітня 2015 року до 6 січня 2016 року.

У звязку з цим, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 4626 грн. індексації за прострочення виконання грошового зобовязання та 450 грн. трьох процентів річних від простроченої суми.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 6 квітня 2016 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що між сторонами не існувало строкового грошового зобовязання, тому до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення ст. 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідачка ОСОБА_3, яка в установленому порядку оповіщена про час і місце судового засідання, до суду не зявилася.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно зясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Першотравневій, 30/1, у м. Деражні, Хмельницької області.

У квітні 2015 року сторони досягли домовленості щодо продажу ОСОБА_3 ОСОБА_1 указаного будинку за ціною 200000 грн. Протягом квітня-травня 2015 року ОСОБА_1 передала відповідачці 22000 грн. авансу, на підтвердження чого остання видала їй розписки.

Не зважаючи на це, договір купівлі-продажу житлового будинку не був укладений між сторонами. 22 березня 2016 року ОСОБА_3 повернула ОСОБА_1 усю суму авансу.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як передбачено ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі.

З положень ч. 1 ст. 220 ЦК України слідує, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

Цієї статтею регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

За змістом ст.ст. 1212, 1214 ЦК України якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються проценти згідно зі ст. 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. Ця обставина унеможливлює стягнення з набувача грошових коштів інфляційних нарахувань і процентів від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 2 березня 2016 року (справа № 6-2491цс15), яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів, що зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Домовляючись про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не дотримались вимоги закону про нотаріальне посвідчення попереднього договору. Такий договір є нікчемним, отже, між сторонами відсутні зобовязальні правовідносини.

ОСОБА_3 одержала від позивачки грошові кошти за недійсним правочином, а тому вона набула та зберігала їх у себе безпідставно, отже, спірні правовідносини не регулюються положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позов ОСОБА_1 є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку суду.

Також матеріали справи не містять обєктивних і достатніх доказів про порушення судом таємниці нарадчої кімнати.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 6 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_4

Судді: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 59