Справа № 753/5254/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Супрун Г. Б. ,

секретарів - Озерчук Г.І., Циби О.В., Прокопенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», 3-тя особа: ОСОБА_2, про захист прав споживачів, про визнання договору про надання споживчого кредиту, договорів іпотеки та поруки недійсними, розірвання договору відповідального зберігання

та за зустрічним позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитного договору від 27.12.2006 року на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України. Мотивує заяву тим, що під час укладання кредитного договору відповідачем було порушено вимоги ст.11 ст. ЗУ «Про захист прав споживачів». Зокрема, банк не повідомив позичальника про реальну процентну ставку та суму абсолютного значення подорожчання кредиту, у зв'язку з чим вона не мала достовірної та повної інформації про істотні умови кредитування про сукупну вартість кредиту, що є підставою для визнання правочину недійсним. Факт приховування важливої інформації від позивача перед підписанням договору та невідповідність встановлення між сторонами умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку є умислом банку та свідчить про нечесну підприємницьку практику. Крім того, на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України також просить визнати недійсними договори іпотеки та поруки, які є похідними, та розірвати договір відповідального зберігання.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримала. Зазначила, що в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банком не було проведено у письмовій формі передоговірної роботи щодо повідомлення позивача про наявні форми кредитування, відмінності між ними, орієнтовану сукупну вартість кредиту. А тому позивач, повернувши банку кредит в сумі 100320,59 доларів США, та маючи на руках договір та додаток до нього, вважала, що повністю розрахувалась з банком, але 19.01.2015 р. отримала відповідь про існування заборгованості. Тоді їй стало відомо, що банк нарахував збільшений розмір відсотків річних , тобто не повідомляв про сукупну вартість кредиту, як це передбачено ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Представники відповідача проти задоволення позову заперечували. Як на підставу заперечень послались на те, що ОСОБА_1, укладаючи кредитний договір, була ознайомлена з умовами кредитування, вимоги ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банком дотримані шляхом надання їй інформаційного листа, про що зазначено в п. 9.13 договору. Цей лист був у відкритому доступі для клієнтів на стендах для оголошення в приміщенні банку.

Крім того, представником відповідача Кочіним Г.І. подано зустрічну позовну заяву, в якій просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 59205,81 доларів США (що станом на 18.08.2015 р. за курсом НБУ еквівалентно 1303641,42 грн.), яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 54357,02 доларів США та заборгованості за відсотками в розмірі 4848,79 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 25904,66 грн.

З урахуванням ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та у зв'язку з неможливість надсилання будь-яких поштових відправлень, зокрема судових повісток про виклик на адресу учасників судового процесу, які знаходяться на тимчасового окупованих територіях, що підтверджується листом підприємства зв'язку (УДППЗ «Укрпошта») 3-тя особа ОСОБА_2 про день, місце та час розгляду справи повідомлявся через офіційний веб-сайт Подільського районного суду м. Києва. Подав до суду нотаріально засвідчену заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позов просив задовольнити в повному обсязі.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 27.12.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 90000,00 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 454500,00 грн. за курсом Національного банку України на день укладання договору (а.с. 17-24, том І).

Відповідно до п. 1.2.2 позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток №1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 27.12.2026 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 договору.

Згідно з п. 1.3.1 договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 9,5% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2 даного договору.

Так, п. 9.2 договору встановлено, що відповідно до вимог статті 651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії цього договору банк відповідно до умов п. 1.3.1 договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої із наступних обставин, а саме:

- порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором);

- погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи, тощо, а також даних по виконанню позичальником кредитної дисципліни, тобто погашення заборгованості та / або виконання інших зобов'язань, передбачених цим договором;

- здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (девальвації курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

В забезпечення виконання зобов'язань 27.12.2006 р. між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, укладено договір поруки №82949, згідно умов якого поручитель зобов'язався відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 31-33, том І).

Також, для забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором 26.12.2006 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №41432, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно (квартира), загальною площею 82,10 кв.м., житловою площею 42,60 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. зареєстровано в реєстрі №366. Крім того, нотаріусом накладена заборона відчуження на квартиру до припинення договору іпотеки (а.с. 34-37, том І).

Згідно умов договору №0 від 27.12.2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, остання зобов'язалась передати на зберігання оригінали документів відповідно до переліку, що вказаний в п. 1.2 даного договору, а банк у свою чергу прийняти документи, зберігати їх на умовах даного договору і повернути їх у цілості і схоронності, у терміни, зазначені в цьому договорі (а.с. 38-40, том І).

Сторони погодили, що при настанні будь-якої із обставин, передбачених ч. 1 п. 9.2 кредитного договору, банк може збільшити розмір процентної ставки за договором в наступному порядку, а саме: банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору, або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив банку при зміні адреси.

У разі незгоди із встановлюваним згідно умов цього пункту договору новим розміром процентної ставки, позичальник у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні банку, зобов'язується надати на зазначену у договорі адресу банку письмове повідомлення (відповідь) про свою незгоду із такою новою ставкою.

Також сторони погодили, що факт неподання позичальником на зазначену у договорі адресу банку у строку не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової процентної ставки письмового повідомлення (відповіді) позичальника про його незгоду із такою новою ставкою, вважається згодою позичальника на встановлення банком такого нового розміру процентної ставки з дати, що зазначена у повідомленні банку.

Про збільшення процентної ставки банк протягом 7 календарних днів з дати її збільшення письмово повідомляє позичальника, шляхом направлення останньому поштою відповідного повідомлення банку за адресою позичальника, що вказана у розмірі 12 цього договору, або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомляв банку при зміні адреси. В такому повідомленні банком зазначається новий розмір процентної ставки та дата з якої розпочато застосування цього нового розміру ставки.

Крім того, відповідно до п. 7.1 договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісії, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримала лист від 19.02.2008 р. (а.с. 208, 210, том І), в якому йдеться мова про запровадження нової системи нарахування відсотків у випадку прострочення позичальником платежу за кредитним договором, та взагалі не вказувалось з якої дати буде здійснено новий розмір процентної ставки, як це передбачено в п. 9.2 кредитного договору, також не повідомлялась про збільшення процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати її збільшення.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 р. положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР ) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як на підставу заперечень представник відповідача послався на отримання позивачем інформаційного листа, про що зазначено в п.9.13 договору.

Пунктом 9.13 кредитного договору передбачено, що підписання данного договору позичальником свідчить про те, що всі умови данного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням данного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України. Зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, не надав суду доказ на підтвердження даної обставини, про отримання ОСОБА_1 даного листа. А лист, який надано під час розгляду справи (а.с. 75-78, том ІІ), не містить ні дати, ні вихідного номеру, тому суд не може прийняти цей доказ на підтвердження того, що лист надсилався або видавався у 2006 році перед підписанням кредитного договору, а не у 2007 р. (після Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»), або ще пізніше. Розміщення листа на інформаційних стендах в приміщеннях банку перевірити не представляється можливим, доказів з цього приводу представником відповідача також суду не надано.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, представником відповідача не надано суду доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пунктом 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Пунктом 14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до правової позиції ВСУ викладеної в постанові №6-1341цс15 від 02.12.2015 р. за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Так, висновком Київської незалежної судово-експертної установи №1657 від 11.03.2016 р. встановлено, що умовами договору про надання споживчого кредиту від 27.12.2006 р. та додатками до нього загальна (сукупна) вартість кредиту - не визначена. Додаток №1 «Графік погашення заборгованості» (а.с. 25-30, том І) до договору про надання споживчого кредиту не містить даних щодо розмірів нарахованих процентів за користування кредитом та інших фінансових зобов'язань позичальника за кожним платіжним періодом. В межах наданих документів, сукупна вартість кредиту за договором про надання споживчого кредиту від 27.12.2006 р. складає : - в процентному значенні - 11,21 %; - в грошовому виразі - 96902,52 доларів США.

За результатами дослідження наданих документів встановлено, що у розрахунках заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 15.05.2015 р. (а.с. 127-141, том І) та станом на 18.08.2015 р. (а.с. 171-186, том І), починаючи з 01.07.2008 р. застосовані банком ставки для нарахування процентів не відповідають процентній ставці 9,5%, що зазначена сторонами в договорі про надання споживчого кредиту (а.с. 10-25, том ІІ).

Отже, позивач була ознайомлена лише з тією інформацією, яка була фактично викладена безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем. Судом не здобуто доказів про надання їй інших видів документів зокрема, у вигляді інформаційного листа чи пам'ятки позичальника з усіма умовами кредитування перед підписанням кредитного договору.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог та не доведеність заперечень з боку відповідача, тому в частині визнання недійними кредитного договору , та як похідних від нього договору іпотеки та поруки позов підлягає задоволенню.

При цьому суд враховує доведеність представником позивача про дотримання строків позовної давності згідно ст. 257 ЦК України, що позивач на час укладання договорів не мала юридичної освіти, та їй стало відомо в січні 2015 р. про порушення ЗУ «Про захист прав споживачів», коли вона звернулась до банку за довідкою про відсутність заборгованості, даний факт представниками банку не оспорювався. А тому суд приходить до висновку, що строки позовної давності позивачем не порушені.

Що стосується позовних вимог про розірвання договору відповідального зберігання документів від 27.12.2006р, відповідно до умов якого банк зобов»язувався зберігати оригінали договору купівлі-продажу квартири до повного погашення заборгованості, дані вимоги задоволенню не підлягають.

Статтею 548 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Договір зберігання за своєю правовою природою не може вважатись забезпеченням основного грошового зобов»язання позивача перед банком ( на відміну від договорів іпотеки та поруки), крім того, не доведено в чому полягало істотне порушення умов договору відповідального зберігання, а тому в цій частині вимоги представника позивача про розірвання вказаного договору не підлягають задоволенню.

В зв»язку з визнанням кредитного договору недійсним, зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує розмір судового збору 243,60 грн. в дохід держави, оскільки на момент подачі позову до суду позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 6, 203, 215 ЦК України, ст. 11, 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», 3-тя особа: ОСОБА_2, про захист прав споживачів, про визнання договору про надання споживчого кредиту, договорів іпотеки та поруки недійсними, розірвання договору відповідального зберігання - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0, укладений 27.12.2006 р. між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк».

Визнати недійсним договір поруки №82949 від 27.12.2006 р., укладений між ОСОБА_1, АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2.

Визнати недійсним договір іпотеки №41432, укладений 27.12.2006 р. між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк».

В решті вимог відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» () 243,60 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Подільський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Г. Б. Супрун