Справа № 539/1189/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Даценка В. М.

народних засідателів - Гузовської А.О., Захарової І.О.,

при секретарі - Ануфрієвій Н.М.,

за участю:

представника заявника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про визнання особи померлою, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник, ОСОБА_2, звернулася в суд з заявою про оголошення ОСОБА_3 померлим.

В заяві вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м.Севастополі помер її батько ОСОБА_3, після смерті якого залишилася спадщина, що складається з частини квартири АДРЕСА_1.

Наразі м.Севастополь є тимчасово окупованою територією. Свідоцтво про смерть батька видано відділом РАЦС Ленінського району м.Севастополя, Управлінням РАЦС м.Севастополя РФ з актовим записом про смерть № 406. Такий документ не має юридичної сили на території України, що позбавляє заявника можливості успадкувати майно після смерті батька.

В зв'язку з цим, заявник просить визнати ОСОБА_3 померлим.

В судовому засіданні представник заявника заявлені вимоги підтримав, прохає їх задовольнити.

Заінтересовані особи - Лубенська міська рада, ОСОБА_4, ОСОБА_5 надіслали суду заяви, в яких справу прохають розглянути без участі своїх представників, проти задоволення заявлених вимог не заперечують.

З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення заявника, покази свідків, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що заявник є донькою ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом РАЦС Ленінського району м.Севастополя Управління РАЦС від 04.04.2016 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідно до довідки Севастопольского міського бюро судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_3 настала від інфаркту.

Крім того, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді частини квартири АДРЕСА_1

Разом із тим, заявник не має можливості прийняти спадщину з тих підстав, що документи, видані органами РФ на території Криму, не мають юридичної сили на території України.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_3 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст.11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_2 про визнання особи померлою - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м.Севастополь внаслідок інфаркту.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Даценко В. М.

Народні засідателі А.О. Гузовська І.О. Захарова