Провадження №2/523/355/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2016 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Бузовського В.В.,

при секретарі Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в м. Одесі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

встановив:

ОСОБА_1, звернулася до суду із зазначеним позовом та після збільшення розміру позовних вимог (а.с. 85) просила встановити факт її проживання однією сімєю з 06.08.2005 року по 03.08.2007 рік із ОСОБА_2, як чоловіка і жінки які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобілів НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3; стягнути на її користь 1/2 частину вартості автомобілів НОМЕР_4 90 880,00 грн., «CHEVROLET» р/н НОМЕР_5 94 283,00 грн., «FOTON» р/н НОМЕР_6 51 400,00 грн., «FOTON» р/н ВН 9877ВН 51 400,00 грн., «КАМАЗ 53212» р/н НОМЕР_7 99 816,00 грн., «ИЖ 27175-030-90-11» р/н ВН 8431ВЕ 32 300,00 грн. В обґрунтування вимог посилалася на те, що проживала із відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу, за час спільного проживання було придбано зазначені автомобілі, які відповідач реєстрував на своє імя. 03.08.2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час перебування в шлюбі та після його розірвання 15.10.2015р., відповідач продав частину автомобілів але кошти відпродажу рухомого майна поділені між ними не були. Таким чином посилаючись на вимоги ст. ст. 70, 71, 74 СК України просить позов задовольнити.

Відповідач вимоги позову не визнав та пояснив, що до реєстрації шлюбу із позивачкою вони працювали на одному підприємстві. В зазначений позивачкою період, однією сімєю із нею не проживав, а проживав з січня 2005 року по липень 2007 року разом із ОСОБА_3 в АДРЕСА_1. Приживати із позивачкою почав після реєстрації шлюбу а саме з серпня 2008 року. Крім того, предявив зустрічний позов (а.с. 57) та просив стягнути з відповідачки половину вартості меблів, побутової техніки, посуду, які було придбано під час шлюбу, в сумі 27 668,50 грн.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 03.08.2007 року. Попередній шлюб ОСОБА_1, розірвала 23.11.2005р. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбні відносини фактично було припинено у вересні 2014р., але шлюб було розірвано тільки 15.10.2015р. Під час шлюбу подружжям було набуто рухоме майно, а саме меблі, побутова техніка, посуд. До реєстрації шлюбу ОСОБА_2, за особисті кошти було придбано автомобілі НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3; «HYUNDAI» р/н НОМЕР_8, «CHEVROLET» р/н НОМЕР_5, «FOTON» р/н НОМЕР_6, «FOTON» р/н ВН 9877ВН, «КАМАЗ 53212» р/н НОМЕР_7, «ИЖ 27175-030-90-11» р/н ВН 8431ВЕ. На час розгляду справи у власності ОСОБА_2, перебуває два автомобілі НОМЕР_9 державна реєстрація 28.12.2006 року, «КАМАЗ» р/н НОМЕР_10 державна реєстрація 31.05.2007 року (а.с. 35), решта автомобілів була продана.

Частиною другою та третьою статті 10 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно до ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, визначено, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно до правового висновку зробленому ВСУ в Постанові у справі 6-2333/15 зазначено, що статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Таким чином, суд вважає, що первісний позов ОСОБА_1, задоволенню не підлягає оскільки позивачкою не доведено та не надано жодного належного доказу її проживання із ОСОБА_2, однією сімєю з 06.08.2005 року по 03.08.2007 року, оскільки в силу ст. 3 СК України, позивачка повинна була довести саме те, що вона та відповідач поживали однією сімєю та довести наступні факти спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обовязків подружжя.

Крім того, суд звертає увагу ОСОБА_1, та її представника на те, що встановлення факту ппроживання однією сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 06.08.2005 року по 23.11.2005 року взагалі суперечать моральним засадам суспільства (ч. 4 ст. 3 СК України), оскільки ОСОБА_1, в цей період перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

За тих самих підстав не підлягає задоволенню і зустрічний позов ОСОБА_2, оскільки ним не доведено те, що саме під час шлюбу було набуте зазначене ним рухоме майно (меблі, побутова техніка, посуд, що зазначені на а.с. 57-59), не погоджена ціна такого майна між подружжям, не встановлена ціна майна і відповідною товарознавчою експертизою.

Суд не приймає до уваги показання свідків, як з боку ОСОБА_1, так і з боку ОСОБА_2, оскільки вони (свідки) є особами заінтересованим в результаті розгляду справи. Незаінтересовані свідки ОСОБА_5, (з боку ОСОБА_1В.) та ОСОБА_6, (з боку ОСОБА_2М.) підтверджують тільки те, що ОСОБА_2, в період з серпня 2005 року по серпень 2007 року періодично зявлявся в квартирі за місцем проживання як ОСОБА_1, так і за місцем проживання ОСОБА_3, що може свідчити про наявність інших відносин між чоловіком та жінкою, які не регулюються ст. 74 СК України, та які не є предметом розгляду справи.

Не прийнято судом до уваги і надані позивачкою ОСОБА_1, фотографії (а.с. 202-216), оскільки нею не підтверджено належними доказами час їх створення, крім того, надані фотографії не можуть підтвердити наявність між ОСОБА_1, та ОСОБА_2, спільного проживання, спільного побуту, наявність взаємних прав та обовязків подружжя, набуття майна, тощо (ст. ст. 3, 74 СК України).

Керуючись ст. ст.10, 11, 58, 60, 61, 64, 88, 212-215, 256 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, визнання права власності - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: