У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Черненко В.А., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітніх дітей за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 1 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у визначеному судом розмірі, починаючи з липня 2014 року, та додаткові витрати на навчання, відпочинок, оздоровлення, лікування та утримання двох неповнолітніх дітей.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 27 червня 2003 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від спільного подружнього проживання сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які народились ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначала, що у березня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Починаючи з моменту фактичного припинення шлюбних відносин з липня

2014 року і по даний час вона самостійно оплачує всі витрати, пов'язані із забезпеченням дітей, а саме: купує їм необхідні речі, оплачує відвідування гуртків у будинку дитячої та юнацької творчості м. Борисполя, навчання в Бориспільській дитячій музичній школі, індивідуальне вивчення німецької мови, самостійно забезпечує їх всім необхідним для життя - від їжі до відпочинку та оздоровлення. Вказувала, що відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, бажання в добровільному порядку сплачувати кошти на утримання їх спільних дітей у нього відсутнє.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 1 грудня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які народились 6 березня 2004 року, у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку щомісячно до повноліття, починаючи з 2 липня 2015 року, тобто з дня подачі позовної заяви до суду.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 додаткові витрати на неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які народились 6 березня 2004 року, а саме:

- 320 грн щомісячно, за навчання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в гуртку хореографічного ансамблю «Грація», вокального ансамблю «Веселочка», гуртку образотворчого мистецтва «Райдуга» при Будинку дитячої та юнацької творчості міста Борисполя;

- 70 грн щомісячно за навчання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в Бориспільській дитячій музичній школі (клас бандури).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Іншу частину позовних вимог залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, суди, ухвалюючи рішення, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), застосувавши до спірних правовідносин ст. ст. 141, 180, 181, 182, 185, 191 СК України, правильно виходили із того, що відповідач має регулярний заробіток, а тому спроможний сплачувати аліменти на своїх дочок ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в розмірі 1/3 частки від усіх своїх доходів до досягнення ними повноліття.

Стягуючи з відповідача додаткові витрати на утримання дітей, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно виходив з того, що розвиток здібностей дітей необхідно продовжувати та стягнув з відповідача у твердій грошовій сумі кошти на додаткові витрати на дітей.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до

ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 1 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

В.І. Журавель

С.П. Штелик