Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1375/15-ц

20 травня 2016 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Вінтоняк М.Б.

секретаря Бойчук О.В.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача Дем*янчука Я.Б.

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Надвірнянської міської ради, третя особа - ОСОБА_6, про визнання членом сім"ї померлої, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права на користування житловим приміщенням в квартирі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом суд до Надвірнянської міської ради, третя особа : ОСОБА_6 про визнання членом сім"ї померлої, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права на користування житловим приміщенням в квартирі, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його дружина ОСОБА_7, з якою він перебував в фактичних шлюбних стосунках та спільно проживав однією сім'єю з 1986 року в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1, куди вони спільно вселилися та постійно проживали до дня смерті дружини, а він проживає і по даний час. Він та померла дружина були членами однієї сім'ї, спільно вели господарство, у них був спільним бюджет, вони несли спільні витрати в інтересах сім'ї. При вселенні у вищеназвану квартиру він з дружиною провели ремонт квартири, а проживаючи в квартирі, придбали котел, встановили балконні вікна, кімнатні та вхідні двері, лічильники, провели капітальну штукатурку та побілку приміщень. Окрім того, за час спільного проживання вони придбали за спільні кошти кухонний та меблевий набори, холодильник, телевізор, постіль, посуд та інші дрібніші побутові речі, які необхідні сім'ї. З спільного бюджету вони витрачали кошти на утримання квартири і оплату комунальних платежів. Спільних дітей у них не було і вони опікувались один одним, як члени сім'ї. Родина дружини ОСОБА_7 та його родина, а також сусіди, знайомі знали про їхнє проживання сім*єю більше 27 років, адже вони проводили багато часу в колі родини та друзів, спільно допомагали батькам.

За місцем їхнього проживання в квартирі АДРЕСА_1 вони обслуговувались лікарями. Після того, як в 2014 році дружина важко захворіла, він доглядав її до дня смерті. На лікування дружини витрачались кошти з спільного бюджету, він жодного дня не залишив її без своєї опіки. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла, він займався її похоронами, придбав домовину і необхідні речі для поховання, оплатив ритуальні послуги. 12.01.2015 року управлінням ПФ України в Надвірнянському районі йому, як члену сім'ї померлої, виплачено одноразову грошову допомогу на поховання в сумі 3331 грн. 70 коп. та залишок пенсії померлої в розмірі 1668 грн. 85 коп. Після смерті дружини він доглядає за її могилою, встановив надмогильний пам'ятник.

Названі обставини спільного проживання з померлою ОСОБА_7 засвідчують тривалість та стійкість їхніх стосунків, як членів однієї сім'ї. Ще за життя покійна ОСОБА_7 заявляла, що квартира в якій вони проживають є їхньою спільною квартирою. З 1988 року АДРЕСА_1 була його єдиним і постійним місцем проживання, в житло він вселився зі згоди ОСОБА_7, вона визнавала його право постійного проживання в цій квартирі і користування нею, визнавала його членом сім'ї. Після смерті дружини він розбирав документи і випадково виявив, що 9.12.1994 року Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації на ім'я померлої ОСОБА_7 на дану квартиру видано свідоцтво про право власності на житло, набутого в порядку приватизації державного житлового фонду.

Вважає, що розпорядження № 2140 від 8.12.1994 року та свідоцтво про право власності на житло від 9.12.1994 року підлягають визнанню недійсними, та скасуванню, як такі, що порушують його право користування житловим приміщенням в квартирі, оскільки, як член сім'ї померлої, він набув право користуватися житловим приміщенням в названій квартирі, а відтак є порушеним його право на приватизацію цього житла також. Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне їй майно. В нотаріальну контору за місцем проживання померлої звернулась її мати ОСОБА_8 та він.

Просить визнати його - ОСОБА_1 членом сім'ї ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року та визнати за ним право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 в м.Надвірна, як за членом сім'ї померлої. Крім того просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 9.12.1994 року, що видане Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації на ім'я ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 в м. Надвірна та розпорядження від 8.12.1994 року за №2140 про приватизацію названого житла.

В судовому засіданні позивач і його представники позов підтримали з підстав вказаних у позовній заяві, просять його задовільнити.

Представник відповідача позов не визнав і пояснив, що квартира АДРЕСА_1 в м.Надвірна була надана Надвірнянською міською радою ОСОБА_7 в 1986 році, як одинокій. Вона одна була зареєстрована в даній квартирі і в 1994 році приватизувала її. Будь яких даних про те, що позивач був зареєстрований в даній квартирі, або мав право постійного проживання в ній станом на час приватизації у відповідача не було. Просить в позові відмовити.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечила проти позову і пояснила, що ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року була дочкою ОСОБА_6. Однокімнатна квартира АДРЕСА_1 в м.Надвірна була надана ОСОБА_7 в 1986 році як одинокій. Вона одна була зареєстрована в даній квартирі і в 1994 році приватизувала її. З позивачем її дочка підтримувала дружні відносини на протязі тривалого часу , однак членом її сім*ї він не був. А тому просить в позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України і які вони вважають для обґрунтування своїх позовних вимог і заперечення протилежних сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, та за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справ, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст.60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір і воно не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конституція України визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України ). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22. стаття 64 Конституції України.

17.07.1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно Статті 1 Протоколу до названої Конвенції «Кожна фізична або юридична особа мас право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

В ст.41 Конституції України визначено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.»

Аналогічна правова позиція відображена в рішенні Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року заява №30856/03.

Ст.345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється в порядку встановленому законом.

Судом встановлено, що згідно рішення виконкому Надвірнянської міської ради народних депутатів №162 від 18.07.1986 року ОСОБА_7, як одинокій, надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 17,25 кв.м.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР квартиронаймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з наймачем та іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним. не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 роз'яснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням.

Аналогічна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду України від 11.07.2012 року справа №6-60 цс12.

Ст. 29 Цивільного Кодексу України встановлює, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Виходячи зі змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням , а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач і ОСОБА_7 проживали у фактичних шлюбних відносинах з 1986 року. У іншому шлюбі під час їхнього спільного проживання вони не перебували. Зі згоди ОСОБА_7, як квартиронаймача, позивач в 1986 році вселився в однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 і постійно проживав у даній квартирі, як член сім*ї ОСОБА_7, до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто до дня її смерті і вів з нею спільне господарство .

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 відносилися один до одного як подружжя, визнавали один одного чоловіком і дружиною, а їхні родичі, друзі, знайомі вважали їх однією сім*єю, так як вони спільно проживали, вели спільне господарство, у них був спільним бюджет, вони несли спільні витрати в інтересах сім'ї: З спільного бюджету вони витрачали кошти на утримання квартири і оплату комунальних платежів, проводили ремонтні роботи в квартирі /поміняли вікна, двері, придбали паливний котел/, придбали меблі та побутову техніку. Підтвердженням факту ведення спільного господарства є: угода №22107108 від 22.07.2008 року, укладена позивачем і ПП ОСОБА_9 на встановлення віконних конструкцій в квартирі; договір №402/7 від 10.07.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ БІК «Сігма» на встановлення балконних конструкцій і квитанцією до нього про сплату коштів; гарантійний талон на придбання котла «Арістон». За рахунок спільного бюджету сплачували комунальні послуги , що підтверджується записами в наданих суду абонентських книжках.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що вона проживає в квартирі АДРЕСА_2 з 1986 року. По сусідству з нею в АДРЕСА_1 проживала з 1986 року ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року і позивач. Поселившись в дану квартиру, ОСОБА_7 і ОСОБА_1, провели ремонт, придбали меблі, побутову техніку, інші побутові речі. Вона постійно спілкувалася з ОСОБА_7 і ОСОБА_1 і їй відомо, що вони спільно вели господарство, мали спільний бюджет, з якого кошти витрачали на потреби сім*ї, в тому числі придбали вікна, двері, паливний котел. Вона і сусіди по будинку вважали їх сім*єю, так як вони проживали разом , піклувалися один про одного, про батьків.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що з 2007 року проживає в квартирі АДРЕСА_3. По сусідству з ним в АДРЕСА_1 проживає позивач і проживала ОСОБА_7, яка померла в ІНФОРМАЦІЯ_1 року. З часу поселення він вважав позивача і ОСОБА_7 подружжям, так як вони спільно проживали, вели спільне господарство, в тому числі робили ремонтні роботи в квартирі, а саме поміняли на кухні вікно, вхідні двері, зробили опалення. Вони піклувалися один про одного, разом проводили час, допомагали батькам.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 суду пояснили,що вони проживають в с. Пнів Надвірнянського району, Івано-Франківської області. Позивач постійно на протязі приблизно 30 років проживав в АДРЕСА_1. У нього була дружина ОСОБА_7, яка померла в ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Позивач разом з дружиною ОСОБА_7 часто відвідували батьків позивача, які проживають в с. Пнів Надвірнянського району Івано-Франківської області, допомагали їм у веденні домашнього господарства, в тому числі обробляли земельну ділянку, проводити ремонтні роботи /перекрили жилий будинок, поміняли вікна і двері в жилому будинку,провели воду, поклали огорожу/. Батьки позивача вважали ОСОБА_7 невісткою, так як вона піклувалася про них. Крім того, свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що його сім*я і сім*я ОСОБА_1 та ОСОБА_7 дружили. Неодноразово приходили в гості один до одного, так як ОСОБА_1 є хресним батьком його сина. Разом з ОСОБА_1 вони підробляли на будовах і зароблені гроші позивач віддавав своїй дружині ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що разом з позивачем вони раніше працювали і з початку 90-х років 20 сторіччя дружили сім*ями. В зв*язку з чим часто спілкувалися, неодноразово приходили сім*ями в гості один до одного. Йому достовірно відомо, що позивач постійно проживав з ОСОБА_7 в АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що його дружина ОСОБА_3 є сестрою позивача. Приблизно з 1986 року позивач проживав у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7 в належній їй квартирі в АДРЕСА_1 Як родичі, вони часто зустрічалися і разом проводили час, втому числі з їхніми рідними і батьками.

Підтвердженням того, що позивач був членом сім*ї ОСОБА_7 і з її згоди як квартиронаймача вселився в однокімнатну АДРЕСА_1, та постійно проживав у даній квартирі як член сім*ї, є записи в медичних картках ОСОБА_7, в яких ОСОБА_1 вказаний її чоловіком ; фотографії, які оглянуті в судовому засіданні та на яких зображено позивача разом з ОСОБА_7 і їхніми родичами, друзями в різні періоди їхнього спільного проживання; відкритки з привітаннями, в тому числі від матері ОСОБА_7 з наступаючим 1989 роком, в якому вона звертається до позивача і доньки, як до своїх дітей.

Незважаючи на те, що місце проживання позивача зареєстровано в АДРЕСА_1, судом встановлено, що єдиним постійним місцем проживання позивача за період з 1986 року по даний час є квартира АДРЕСА_1, в дану квартиру він вселився зі згоди ОСОБА_7 як член її сім*ї, а тому набув право на користування даною квартирою .

Відповідно до ст. І.ч. 1 ст. 5. ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

В судовому засіданні встановлено ,що розпорядженням органу приватизації № 2140 від 08 грудня 1994 року згідно заяви ОСОБА_7, як квартиронаймача, в порядку приватизації їй передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1, а 09.12.1994 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації їй видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру і зареєстровано право власності ОСОБА_7 на спірну квартиру в Івано-Франківському ОБТІ.

Судом встановлено , що право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 мали ОСОБА_7 як наймач квартири і позивач як член її сім*ї, який постійно проживав у квартирі разом з наймачем . При встановлених обставинах суд вважає ,що розпорядження органу приватизації № 2140 від 08 грудня 1994 року і свідоцтво про право власності на житло від 09.12.1994 року, видане Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації на ім*я ОСОБА_7 слід визнати недійсним і скасувати в частині приватизації ОСОБА_7 і визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири.

Суд критично розцінює доводи представника відповідача про те, що місце проживання позивача є с. Пнів Надвірнянського району Івано-Франківської області, а тому права на приватизацію спірної квартири він не має, оскільки судом встановлено, що місцем постійного проживання позивача з 1986 року по даний час є квартира АДРЕСА_1.

Доводи представника третьої особи про те, що позивач і ОСОБА_7 тільки дружили, однак не були членами однієї сім*ї, так як не вели спільного господарства, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, вони спростовуються сукупністю вищенаведених доказів, які здобуті та досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст.ст.4, 11, 15, 16, 345 ЦК України, ст.ст.1, 6, 9, 61, 64, 65 ЖК УРСР, ст..ст.5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,керуючись ст..209,213,214,215 ЦПК України,суд ,-

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_1 членом сім*ї ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Надвірна Івано-Франківської області.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, як члена сім*ї померлої ОСОБА_7.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 09.12.1994 року, видане Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації на ім*я ОСОБА_7 на ? частину квартири АДРЕСА_1 та розпорядження органу приватизації № 2140 від 08 грудня 1994 року щодо приватизації ОСОБА_7 ? частини квартири АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

Суддя Вінтоняк М.Б.

Повний текст рішення виготовлено 25.05.2016 року