АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9099/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/1093/16 Доповідач - Козак І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Козака І.О.

суддів - Демкович Ю. Й., Загорський О. О.,

секретар - Танцюра О.В.

з участю ОСОБА_1, його представника та представника ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 Міністерства охорони здоров'я України"

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 Міністерства охорони здоровя України" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2016 року по справі за позовом Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 Міністерства охорони здоровя України" до ОСОБА_3 про стягнення коштів за навчання,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року представник ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 Міністерства охорони здоровя України" звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, затрачених на його навчання у розмірі 94 426,86 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що ОСОБА_3 як випускник державного вищого медичного закладу освіти, підготовка якого здійснювалася за державним замовленням, не виконав своє зобовязання з відпрацювання не менше трьох років на посаді провізора відповідно до персонального направлення на роботу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2016 року у задоволенні позову ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 Міністерства охорони здоровя України відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_3 275,60 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, мотивуючи її неправильним застосуванням та порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, заявник вказав, що висновок суду про вимушеність звільнення ОСОБА_3 з роботи за власним бажанням у звязку з низькою заробітною платою, що спричинено неповною зайнятістю є помилковим, адже відповідач не заперечував працювати на умовах неповного робочого часу. Також вважає, що суд залишив поза увагою покращення матеріального становища відповідача безпосередньо перед його звільненням за власним бажанням у звязку з переведенням на режим повного робочого дня.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається із заяви на імя ректора ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 від 06 липня 2007 року про допуск до вступних екзаменів ОСОБА_3 зобовязався у разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом. Також у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом відповідач зобовязався повернути затрачені державою кошти на навчання (а.с. 5).

Типовою угодою про підготовку за державним замовленням фахівців з вищою освітою від 15 вересня 2007 року № 7 визначено, зокрема, обовязок студента прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за призначенням студент зобовязується відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, республіки вартість навчання в установленому порядку.

Згідно з протоколом засідання державної комісії з розподілу молодих спеціалістів ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 від 28 жовтня 2011 року, молодий спеціаліст за спеціальністю Фармація випуску 2012 року ОСОБА_3 направлений на роботу на посаду провізора аптеки № 160 Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання м. Тернополя (а.с.10).

Відповідно до наказу Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання м. Тернополя № 54-К від 30 липня 2012 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу на посаду провізора-інтерна аптеки № 160 Тернопільського ОВТ аптечного обєднання з неповним робочим днем (тривалістю 2 год. на день, відповідно до графіку змінності) з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 01 серпня 2012 року (а.с. 52).

Наказом Тернопільського ОВТ аптечного обєднання м. Тернополя № 135-К від 12 серпня 2013 року ОСОБА_3 переведено на посаду провізора аптеки № 160 Тернопільського ОВТ аптечного обєднання на неповний робочий час (10 год. на тиждень, відповідно до графіку змінності) з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 12 серпня 2013 року (а.с. 81).

З 31 грудня 2013 року відповідач звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі наказу Тернопільського ОВТ аптечного обєднання м. Тернополя № 209-К від 25 грудня 2013 року (а.с. 83).

Як зазначив відповідач він був змушений звільнитися за власним бажанням з огляду на низьку заробітну плату, що повязано з неповною зайнятістю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_3 не було відомо про наказ Тернопільського ОВТ аптечного обєднання м. Тернополя № 205-К від 18 грудня 2013 року про переведення його на режим повного робочого часу з 02 січня 2014 року, адже відсутній підпис відповідача про ознайомлення з цим наказом. Крім того, позивачем не надано доказів про доведення до відома ОСОБА_3 цього наказу.

Згідно з довідкою про середню заробітну плату (дохід) № 32 від 04 червня 2015 року загальна сума доходів ОСОБА_3 за період липень 2012 року грудень 2013 року становить 8 453,23 грн. (а.с. 71).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 на підставі направлення № 02010830/07 прийнятий на роботу з неповним робочим днем тривалістю 2 год. на день з 01 серпня 2012 року (наказ № 54-К від 30 липня 2012 року) та 12 серпня 2013 року переведений на посаду провізора на неповний робочий час, а саме 10 год. на тиждень (наказ № 135-К від 12 серпня 2013 року).

Слід зазначити, що в трудовій угоді не передбачена можливість працевлаштувати випускника вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти, підготовка якого здійснюється за державним замовленням на умовах неповного робочого часу. Не встановлена така можливість і нормативно-правовими актами України.

У ст. 19 Конституції України вказано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що саме позивачем, а не відповідачем порушено умови типової угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 7 від 15 вересня 2007 року, зокрема, обовязок вищого закладу освіти забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації.

Також колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на те, що ОСОБА_3 не заперечував проти працевлаштування на умовах неповного робочого часу, оскільки воно не має правового значення.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 Міністерства охорони здоровя України" відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_4