У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 01 липня 2011 року між ним та ОСОБА_7 був укладений договір позики у простій письмовій формі, згідно з яким він передав ОСОБА_7 5 000,00 доларів США. Посилаючись на те, що ОСОБА_7 до цього часу вказані кошти не повернув, позивач просив стягнути з останнього на його користь борг у розмірі 59 100,00 грн, що еквівалентно 5 000,00 доларів США, а також проценти за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 13 200,00 грн, а всього 72 300,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що право позивача на повернення суми позики не порушене, оскільки в розписці не вказано строк виконання зобов'язання, а позивач не звертався до боржника з вимогою про повернення боргу, як того вимагає ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами фактично був укладений договір доручення, оскільки в даному випадку відповідачем була вчинена дія від імені позивача, яка створює правові наслідки для позивача і за рахунок коштів отриманих від позивача із зазначенням їх цільового призначення. При цьому в розписці про отримання грошових коштів не міститься зобов'язання про їх повернення.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до розписки від 01 липня 2011 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 кошти в якості позики у розмірі 5 000,00 доларів США.

ОСОБА_6, звертаючись до суду з вказаним позовом, посилався на те, що ОСОБА_7 позичені грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США до цього часу не повернув.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій вищевказаних вимог закону та обставин справи не врахували, не звернули уваги на те, що відповідно до договору позики, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6, в якості позики, грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою, які відповідно до ст. ст. 526, 530, 1046, 1049 ЦК України зобов'язаний повернути, а також на те, що ОСОБА_6 має право вимагати повернення позики у будь-який час та звернутися за захистом свого порушеного права шляхом пред'явлення відповідного позову до суду, у зв'язку з чим дійшли до передчасного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, ухвалені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова