Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 335/1154/15 Головуючий у 1 інстанції: Рибалко Н.І.
№ провадження 22-ц/778/1832/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„05" травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю.

У позові зазначав, що між ним та АБ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитні договори № CNL-201/080/2006 від 20.11.2006 року та № CNL-201/100/2007 від 05.04.2007 року, на підставі яких йому було видано споживчі кредити.

З інших судових справ за позовами банку до нього, як відповідача, він дізнався про те, що 26.11.2010 року між ПАТ „ОТП Банк" та ТОВ „ОТП Факторинг Україна" був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, на підставі якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», серед іншого, перейшли усі права кредитора за укладеними між ним та ПАТ «ОТП Банк» кредитними договорами.

Вважає, що даний договір фактично є договором факторингу, який укладений з порушенням вимог закону, а саме, відповідачами були порушені норми Закону України „Про банки та банківську діяльність", якими регулюються питання банківської таємниці, оскільки була розповсюджена інформація іншим особам щодо його заборгованості за кредитним договором.

Крім того, укладення договору факторингу можливе лише щодо набуття відступного права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання, а не фізичних осіб, які отримали кредит на споживчі цілі.

На момент вчинення договору купівлі-продажу кредитного портфелю у ТОВ „ОТП Факторинг Україна" була відсутня ліцензія на отримання платежів в іноземній валюті.

За умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю ТОВ „ОТП Факторинг Україна" передається не тільки право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а і право вимоги, яке виникне в майбутньому, а також право вимоги по нарахуванню штрафних санкцій, тобто право вимоги, щодо якої невідомо, чи виникне воно в майбутньому, чи ні.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 26.11.2010 року, укладений між ПАТ „ОТП Банк" та ТОВ „ОТП Факторинг Україна".

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2015 року позовні вимоги залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд, надавши оцінку наданим по справі доказам, дійшов висновку щодо його безпідставності.

Судом встановлено, що 20.11.2006 року між ЗАТ „ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ „ОТП Банк", та ОСОБА_2 був укладений кредитним договір № CNL-201/080/2006, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 55000 доларів США на строк до 20.11.2016 року, а 05.04.2007 року між вказаним банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № CNL-201/100/2007, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у сумі 22000 доларів США на строк до 05.04.2017 року(а.с.13-21).

26.11.2010 року між ПАТ „ОТП Банк" та ТОВ „ОТП Факторинг Україна" був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю.

Згідно п. 3.1 вказаного договору продавець продає покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, перелік яких міститься у додатку 1 до цього договору, а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов"язується сплатити на користь продавця винагороду.

За умовами п.3.3 договору покупець набуває усі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до боржників щодо сплати штрафних санкцій; право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за кредитними договорами з дати набрання чинності.

Згідно з додатком № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26.11.2010 року, за боржником ОСОБА_2 по кредитним договорам №№ CNL-201/080/2006 та CNL-201/100/2007 рахується заборгованість 56049 доларів США та 22309 доларів США 25 центів(а.с.12).

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26.11.2010 року, суд виходив з того, що стороною вказаного договору позивач не являвся, а за оспорюваним договором мало місце відступлення права вимоги від первісного до нового кредитора, яке прав позивача не порушувало, оскільки згоди боржника на заміну кредитора у зобов"язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказаний висновок суду є по суті правильним.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов"язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу(фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов"язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони(клієнта) за плату ( у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов"язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб"єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з ч.1 ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема, договору відчуження права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати факторами.

Хоча при розгляді спору суд безпідставно послався на те, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю є договором факторингу, не звернувши уваги на положення п. 3.1 договору між ПАТ „ОТП Банк" та ТОВ „ОТП Факторинг Україна", який визначав предмет договору та його сторони, як продавця та покупця, вказана обставина не вплинула на правильність висновку щодо відсутності правових підстав для визнання його недійсним, оскільки суд правильно встановив, що при його оформленні сторони договору керувалися положеннями ст.ст. 512, 513, 514 ЦК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов"язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за право чином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов"язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладання договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У ч.1 ст. 516 ЦК України зазначено, що зміна кредитора у зобов"язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов"язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Враховуючи викладене та з огляду на зміст заявлених позивачем позовних вимог, відмова суду в їх задоволенні відповідає вимогами норм матеріального права.

Посилання позивача на відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна»ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, як на підставу визнання договору купівлі-продажу кредитного портфеля недійсним, суд правомірно не прийняв до уваги, враховуючи, що ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладанні кредитного валютного договору.

Відступлення ж права вимоги повернення кредитних коштів в іноземній валюті новому кредиторові, який таку ліцензію не одержував, не суперечить п.1.10 Положення про порядок видачі банком банківської ліцензії, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 275 від 17.07.2001 року.

Безпідставним суд визнав і посилання ОСОБА_2 на те, що фактом передачі за договором від 26.11.2010 року права вимоги ТОВ „Факторинг Україна" по кредитним договорам № CNL-201/080/2006 від 20.11.2006 року та № CNL-201/100/2007 від 05.04.2007 року ПАТ „ОТП Банк" порушив банківську таємницю, враховуючи, що при укладанні зазначених кредитних договорів від 20.11.2006 року та від 05.04.2007 року з АБ «ОТП Банк» позивач погодився, що банк не розголошує третім особам інформацію про позичальника, яка складає банківську таємницю, за виключенням випадків передачі такої інформації в порядку та в об"ємі, визначеному чинним законодавством, в бюро кредитних історій, а також коли розкриття банківської таємниці є обов"язковим для банку у відповідності з чинним законодавством чи необхідне банку для захисту своїх прав та інтересів(п.2.1.2 договорів).

Відповідно ж до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор має право передати свої права у зобов"язанні іншій особі (відступити вимогу) без будь-яких підстав, оскільки таке право кредитора є абсолютним і не потребує будь-чиєї згоди. Відступлення має здійснюватися з дотриманням вимог, передбачених ст. ст.513- 517 ЦК України, тому передача ПАТ „ОТП Банк" ТОВ „Факторинг Україна", як новому кредитору, документів, що засвідчували права, які передаються, у тому числі щодо кредитних договорів з ОСОБА_2, та інформації, яка є важливою для їх здійснення, відповідала вимогам ст. 517 ЦК України і не заперечувалась позивачем при укладанні ним кредитних договорів.

Ті докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої оцінки обставин справи, які відрізняються від зробленої судом першої інстанції оцінки, і підстав для скасування судового рішення не містять.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: