Справа № 163/376/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О.С.
Провадження № 22-ц/773/673/16 Категорія: 19 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Лимар Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення сплачених за договором коштів, за апеляційною скаргою відповідача на рішення Любомльського районного суду від 01 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) "Лізингова компанія "Еталон", який обґрунтований тим, що 13.01.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 003548, відповідно до умов якого ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" зобов'язувалось придбати та передати йому у користування трактор ДТЗ 354.5, а він в свою чергу зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами укладеного договору.

Вказує на те, що в день укладення договору ним було внесено оплату за товари/послуги згідно договору фінансового лізингу, яка склала 20 000 грн.

Вважає, що умови укладеного з відповідачем договору фінансового лізингу є несправедливими, не відповідають положенням діючого законодавства та порушують його права як споживача, у зв'язку з чим він звертався до відповідача 21 та 26 січня 2016 року із заявами про розірвання вказаного договору та повернення коштів в сумі 20 000 грн., проте станом на 02.02.2016 року кошти повернуто не було.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним, укладений з ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" 13.01.2016 року, договір фінансового лізингу № 003548 та стягнути з відповідача на його користь сплачені грошові кошти в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Любомльського районного суду від 01.03.2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 003548 з додатками від 13.01.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон".

Стягнуто з ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000 грн.

Стягнуто з ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" в дохід держави 1102 грн. 40 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон", покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним, укладений між сторонами спору договір фінансового лізингу № 003548 від 13.01.2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб та крім того, оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений, як цього вимагає Закон для даного виду правочинів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.01.2016 року між ОСОБА_1 та ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" було укладено договір фінансового лізингу №003548 з додатками, згідно умов якого ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" зобов'язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування ОСОБА_1 трактор ДТЗ 354.5, а останній зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно із умовами договору (а.с.8-15).

Умовами договору фінансового лізингу було передбачено право ОСОБА_1 отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат.

Згідно пункту 5.1 договору трактор передається у користування ОСОБА_1 не пізніше 50 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу (а.с.9 зворот).

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі - «Комісія за Організацію»), яка розраховується у додатку № 1 до даного договору; б) авансу ціни предмета лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 1 до даного договору. Згідно з пунктом 8.2.3 договору ОСОБА_1 зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з періодичних лізингових платежів, а ті в свою чергу з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору (а.с.10 зворот).

Позивачем ОСОБА_1 на виконання умов зазначеного договору 13.01.2016 року було внесено ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" оплату за товари/послуги в розмірі 20 000 грн., що підтверджується копією квитанції №0.0.488508721.1 від 13.01.2016 року (а.с.16).

З матеріалів справи вбачається, що 26.01.2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про розірвання згаданого договору фінансового лізингу та повернення коштів в сумі 20 000 грн. (а.с.17-20).

Відповідач 12.02.2016 року за вих. №253 надіслав на адресу позивача лист-повідомлення про те, що за результатами його заяви, договір фінансового лізингу №003548 вважається розірваним з 02.02.2016 року, але відмовив у поверненні згаданих коштів (а.с.47).

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законоу України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Закон України "Про захист прав споживачів", зокрема ст. 18, містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Виходячи з аналізу даної норми Закону, можна зробити висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Як правильно проаналізовано судом першої інстанції зміст оспорюваного договору фінансового лізингу №003548 від 13.01.2016 року, укладеного між сторонами, в ньому повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості (п. 3.5, розділ 3 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно із ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням зазначеної вище ст. 808 ЦК України.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

У відповідності до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції з наявних у справі доказів не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), що відповідно суперечить вимогам законодавства.

Доказів, які б підтверджували протилежне ,місцевим судом не здобуто.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Положеннями ст. 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак, оспорюваний договір фінансового лізингу №003548 від 13.01.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон", не було нотаріально посвідчено.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15.

Також судом першої інстанції встановлено, що у відповідача ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" не було, як це передбачено діючим законодавством, ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб на час укладення оспорюваного договору фінансового лізингу №003548 від 13.01.2016 року та крім того, даний правочин, не був нотаріально посвідчений, наслідком чого відповідно до наведених положень законодавства є його недійсність.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову в даній справі.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи про те, що діяльність відповідача не підлягає ліцензуванню, а оспорюваний договір - нотаріальному посвідченню спростовуються згаданими вище нормами матеріального права та правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді аналогічної справи.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" відхилити.

Рішення Любомльського районного суду від 01 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: