Провадження № 2/201/789/2016р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2016р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Ткаченко Н.В.

при секретарі Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара про стягнення заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25.11.2015р. звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ДНУ ім. О.Гончара про стягнення заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги, просила стягнути матеріальну допомогу на оздоровлення за 2007/2008р.р. у розмірі 1684грн. 46коп. (тобто розмір посадового окладу) з посиланням на ст. 57 Закону України «Про освіту», ст. ст. 9, 94 КЗпП України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» та Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013р. В обґрунтування позову зазначала, що була прийнята на роботу за безстроковим договором на посаду викладача кафедри ще 26.12.1989р. В червні-серпні 2008р. подала три заяви про надання їй щорічної оплачуваної відпустки за 2007/2008р.р. тривалістю 56 календарних днів, але відповідач відмовився надати їй зазначену відпустку та відмовився виплатити належну за законом матеріальну допомогу на оздоровлення. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2. (діє за дорученням від 09.12.2015р. а.с. № 15) позовні вимоги не визнала. Надала суду письмові заперечення двічі 11.12.2015р. та 25.12.2015р. (а.с. № 7-14, 56-65). Протягом судового розгляду просила в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, оскільки позивачка працювала у відповідача на умовах строкових трудових договорів, які з нею переукладалися у 1994р. та 1999р. (кожні п,ять років). З 01.07.2004р. по 30.06.2006р. з нею був укладений контракт по посаді викладача кафедри іноземних мов. Після закінчення строку дії контракту позивачка була звільнена з університету 30.08.2006р. з наданням щорічної відпустки повної тривалості за 2005-2006р.р Права на відпустку за 2007-2008р.р. ОСОБА_1 не набула, оскільки не пропрацювала 10 місяців, передбачених ч. 2 ст. 83 КЗпП України та їй була нарахована компенсація за 45 календарних днів невикористаної відпустки за 2007-2008р.р. та яку вона отримала 21.10.2011р. (вона поновлювалася на роботі двічі наказом № 574к від 19.06.2007р. та наказом № 256к від 07.04.2008р.).

Суд, вислухав позивачку, представника відповідача, ознайомившись з матеріалами справи, вважає, що в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з огляду на наступне.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч.1 ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менше, як 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору, а частиною 3 цієї статті передбачено, що для деяких категорій працівників законодавством України може бути встановлена інша тривалість щорічної основної відпустки.

Згідно ч. 1 ст.5 Закону України «Про відпустки» - тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими Законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків розраховується у календарних днях.

Частиною 6 ст. 6 Закону України «Про відпустки» керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Виплата компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівника передбачена чистиною першою ст. 83 КЗпП України, а частиною 2 ст. 83 цього Кодексу визначено, що у разі звільнення науково-педагогічних працівників, які до звільнення пропрацювали не менше 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Постановою КМУ від 14.04.1997р. № 346 (з подальшими змінами) затверджений Порядок надання щорічної основної відпустки тривалістю 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ та закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам. Пунктом 6 Порядку визначено, що у разі звільнення, зокрема, науково-педагогічних працівників, їм виплачується грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної основної відпустки. У разі звільнення науково-педагогічних працівників навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічної відпустки з розрахунку повної її тривалості, а особи, які до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, - пропорційно до відпрацьованого ними часу.

Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» передбачена виплата педагогічним та науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу при надані щорічної відпустки.

Отже, законом визначено, що така допомога на оздоровлення надається лише при надані щорічної відпустки. У випадках виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується.

Судом встановлено, що ОСОБА_1І була прийнята на посаду викладача кафедри іноземних мов Дніпропетровського державного університету (у даний час ДНУ ім.. ОСОБА_3) з 26.12.1989р. наказом по університету № 2 від 03.01.1990р. і працювала на цій посаді на умовах строкових трудових договорів, які з нею переукладались у 1994 і 1999 роках (кожні пять років). Останній строковий трудовий договір з ОСОБА_1 був укладений на період з 06.12.1999р. по 30.06.2004р.

Посада викладача відноситься до науково-педагогічних працівників.

Переукладання строкових трудових договорів з викладачами кожні пять років передбачалось діявшими у той час «Положенням про заміщення посад і атестації професорсько-викладацького складу у вищих навчальних закладах», затвердженим наказом Мінвузу СРСР № 500 від 10.07.1987р., а згодом «Положенням про порядок наймання та звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності», затвердженого наказом Міносвіти і науки України № 293 від 05.08.1993р.

У звязку із закінченням 30.06.2004р. останнього строкового трудового договору ОСОБА_1 наказом по ДНУ № 491к від 07.07.2004р. позивачка була переведена на посаду викладача кафедри іноземних мов з 01.07.2004р. по 30.06.2006р. на умовах контракту.

Контрактна форма трудового договору з науково-педагогічними працівниками передбачена частиною 3 ст. 54 Закону України «Про освіту», згідно якої науково-педагогічні працівники приймаються на роботу на умовах трудового договору, у тому числі за контрактом. Процедура укладення контрактів передбачена Постановою КМУ № 170 від 19.03.1994р. (з подальшими змінами) «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору».

Після закінчення строку дії контракту ОСОБА_1 була звільнена з університету 30.08.2006р. наказом по університету № 415к від 19.06.2006р. (з внесеними до нього наказом № 530к від 04.08.2006р. частковими змінами) з наданням щорічної відпустки повної тривалості за 2005-2006р.р..

ОСОБА_1 таке звільнення оскаржила до суду, між тим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. у поновленні на роботі їй було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007р. рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. було скасоване, ОСОБА_1 була поновлена на роботі з виплатою належних їй коштів. На виконання вказаного рішення апеляційного суду через негайне виконання наказом по університету № 574к від 19.06.2007р. ОСОБА_1 була поновлена на попередній посаді викладача.

Ухвалою ВСУ від 06.08.2008р. рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007р. було скасоване, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. було залишене в силі.

26.06.2007р. ОСОБА_1 наказом № 615 к була знову звільнена з роботи, на цей раз за пунктом 4 ст. 40 КЗпП України (відсутність на роботі 20.06.2007р. більше 3-х годин підряд без поважних причин).

Позивачка знову звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2007р. в поновленні на роботі ОСОБА_1 було відмовлено. За апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.03.2008р. рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2007р. було скасоване, остання була поновлена на попередній посаді. Наказом по університету № 256к від 07.04.2008р. ОСОБА_1 була поновлена на роботі.

Ухвалою судді ВСУ від 25.07.2008р. у відкритті провадження по касаційній скарзі університету на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.03.2008р. університету було відмовлено.

Цю ухвалу ВСУ від 06.08.2008р. університет отримав лише 28.08.2008р., коли ОСОБА_1 вже була поновлена на роботі наказом по університету № 574к від 19.06.2007р.

Саме після отримання університетом вказаної ухвали ВСУ по університету було видано наказ № 692к від 02.09.2008р., яким ОСОБА_1 була звільнена з роботи за пунктом 2 ст. 36 КЗпП України (у звязку із закінченням строку дії контракту, за наказом по ДНУ № 415к від 19.06.2006р. в редакції наказу № 530к від 04.08.2006р.).

Наказом по ДНУ № 692к від 02.09.2008р. про звільнення ОСОБА_1 нараховувалась й компенсація за 45 календарних днів невикористаної відпустки за 2007-2008р.р.

Робочий рік для отримання права на щорічну основну відпустку за 2007-2008р.р. у ОСОБА_1 тривав з 26.12.2007р. по 25.12.2008р.

ОСОБА_1 була звільнена з посади викладача 03.09.2008р. наказом по університету № 692к від 02.09.2008р. і до дня звільнення (03.09.2008р.), вона не відпрацювала належних 10 місяців, передбачених ч. 2 ст. 83 КЗпП України і п.6 вищеназваного Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 346 від 14.04.1997р., тому їй, при звільненні 03.09.2008р. за наказом № 692к від 02.09.2008р. нарахована грошова компенсація за 45 календарних днів не використаної нею щорічної відпустки за 2007-2008р.р. Компенсацію за 45 календарних днів невикористаної відпустки за 2007-2008р.р. ОСОБА_1 отримала 21.10.2011р.

Посилання позивачки в обґрунтування свого позову на те, що матеріальна допомога їй повинна бути була виплачена у звязку з тим, що вона працювала в університеті на безстроковій основі, не спроможні, оскільки рішеннями судів (рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. та ухвала ВСУ від 06.08.2008р. а.с. № 21-28, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2009р. та ухвала Апеляційного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2009р. а.с. № 29-31, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2013р. та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2013р. а.с. № 32-47) встановлено, що ОСОБА_1 працювала в навчальному закладі за строковими договорами та була звільнена у звязку з закінченням строку дії контракту.

В силу ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду не підлягають доказуванню.

Підстав для закриття провадження по справі з підстав п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (з урахуванням раніше винесеного Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 29.11.2012р. рішення по вимогам про стягнення матеріальної допомоги а.с. № 76-78) суд не вбачає, оскільки позивачка по тексту позову та в ході судового розгляду зазначала, що він подається, в тому числі і з нових підстав, а саме на підставі Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013р.

Суд критично оцінює посилання ОСОБА_1 по тексту позову на Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013р., оскільки це рішення винесено з приводу тлумачення частини 2 ст.233 КЗпП України і ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» стосовно того, чи охоплює поняття «належна працівнику зарплата» усі виплати, зокрема, й за час простою, що мав місце не з вини працівника та чи обмежується строком позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення такої заробітної плати.

При розгляді цивільної справи суд виходив з того, що звернення позивачки до суду за заявленими вимогами не обмежено строками позовної давності, оскільки згідно ст. ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (а матеріальна допомога у звязку зі щорічною відпусткою входить до структури заробітної плати).

Приймаючи до уваги ті обставини, що в задоволені позовних вимог позивачки відмовлено, суд не находить підстав для винесення окремої ухвали відповідно до ст. 211 ЦПК України.

Обговорюючи питання про судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що позивачка за законом була звільнена від сплати судових витрат та їй в задоволені позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 54, 57 Закону України «Про освіту», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 5, 6 Закону України «Про відпустки», ст. ст. 74, 83, 221, 232, 233 КЗпП України, ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, ч.3 ст. 61, ст. ст. 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара про стягнення заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя: Ткаченко Н.