Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №316/185/16 Головуючий у 1 інстанції: Капустинський М.В.
Провадження № 22-ц/778/2747/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 25 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись після уточнення на те, що 29.12.2010 року о 17-00 годині водій таксі ОСОБА_5, керуючи автомобілем "ВАЗ-2", державний номерний знак: АР8130ВК, збив її, спричинивши тілесні ушкодження середньої важкості. Внаслідок отриманої травми вона перенесла дві операції та стала інвалідом третьої групи.

Під час розгляду кримінальної справи відповідач сплатив їй 6281,34 грн. вартості першої операції, після чого рішенням Енергодарського міського суду кримінальну справу було припинено.

Вона звернулась до суду з цивільним позовом про стягнення заподіяної їй відповідачем шкоди та рішенням суду в іншій справі від 19.02.2013 року стягнуто з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 11272 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000 грн., рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.06.2013 року розмір стягнення моральної шкоди було збільшено до 20000 грн., розмір матеріальної шкоди склав 11272 грн.

В грудні 2014 року ОСОБА_5 сплатив їй вартість другої операції в сумі 3121,52 грн. в добровільному порядку та отримав від неї підтвердження сплати вказаної суми, та підтвердження відсутності претензій на період до моменту сплати коштів.

До 30.11.2015 року отримана травма її не турбувала, однак 30.11.2015 року ситуація погіршилась та вона перенесла посттравматичне загострення і в грудні 2015 року пройшла курс лікування. Під час проходження лікування 08.12.2015 року вона направляла листа відповідачу з пропозицією сплатити суму за лікування, яка була нею сплачена станом на 08.12.2015 рік в розмірі 2914,94 грн., даний лист відповідач отримав 16.12.2015 року, проте ніякої відповіді від нього вона не отримала, вважає, що це свідчить про намагання відповідача уникнути відповідальності за свої дії.

На теперішній час посттравматичний криз знято та загальна вартість лікування склала 5026,39 грн., також вона понесла витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., витрати за надання оголошення в газеті у розмірі 162 грн., загалом 6188,39 грн.

На підставі зазначеного просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду, нанесену їй в наслідок кримінального правопорушення, у розмірі 6188,39 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 25 квітня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду завдану внаслідок кримінального правопорушення у вигляді: понесених витрат на лікування в період з 30.11.2015 року по 14.12.2015 року включно у розмірі 5026 грн. 39 коп. та витрат повязаних з розглядом судової справи на загальну суму 1162 грн. 00 коп., а всього 6188 грн. 39 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до постанови Енергодарського міського суду Запорізької області від 21.11.2011 року по кримінальній справі № 1-258 за 2011 рік за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 286 КК України закрита на підставі п.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про амністію» від 08.07.2012 року (а.с.42-43).

В мотивувальній частині постанови Енергодарського міського суду Запорізької області від 21.11.2011 року по кримінальній справі № 1-258 за 2011 рік за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, яка набрала законної чинності, судом визначено, що дії ОСОБА_5 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, керуючим транспортним засобом, яке спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження (а.с.42оборот).

В описово-мотивувальній частині вищезазначеної постанови вказано, що згідно з висновком судово-медичної експертизи № 311 від 29.08.2011 року внаслідок ДТП, ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синця на лівій верхній кінцівці, які кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження, а також закритий перелом зовнішнього мишелка лівої більшеберцової кістки зі зміщенням відломків, що квафіковано як пошкодження середнього ступеню тяжкості. Згідно висновку судово- автотехнічної експертизи № 380/11 від 23.08.2011 року невиконання водієм ОСОБА_5 вимог пункту 10.1, 16.2, 18.2 ПДР України знаходиться у причинному звязку з подією ДТП та наставшими наслідками (а.с. 42).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачка ОСОБА_6 стала інвалідом 3 групи, що встановлено рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2013 року (а.с.104-106).

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_6 є інвалідом третьої групи (а.с.14, 29), згідно з випискою з медичної картки стаціонарного хворого в період з 30.11.2015 рік по 14.12.2015 рік остання перебувала на лікуванні з діагнозом посттравматичний лівосторонній гонартроз ІІІ ст. лівого колінного суглобу, загострення больового синдрому, травма отримана під час ДТП 29.12.2010 року (а.с.6, 32-33).

Вирішуючи питання щодо розміру витрат, які позивачка просила суд стягнути на її користь з відповідача, судом першої інстанції встановлено, що згідно копій чеків ОСОБА_6 в період з 30.11.2015 рік по 14.12.2015 рік було проведено купівлю необхідних для лікування препаратів (а.с.2-5, 7, 10, 11, 12), загальна сума витрат за вказаними чеками становить 5026,39 грн.

У довідці наданій медичним закладом, зазначено перелік використаних препаратів в ході вказаного лікування ОСОБА_6, який відповідає переліку тих медичних препаратів які дійсно були придбані позивачкою вході лікування.

У відповідності до вимог ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок вчинення відповідачем злочину позивачка отримала тілесні ушкодження які потягли за собою негативні наслідки у вигляді пошкодження здоровя позивачки, цей причинно-наслідковий підтверджено доказами та рішенням апеляційної інстанції, внаслідок завданої злочином шкоди здоровю позивача настала інвалідність позивачки.

З такими зазначеними висновками погоджується і колегія суддів.

Суд попередньої інстанції також вірно зазначив, що критично відноситься до пояснень представника відповідача що медичні препарати, які були використані позивачкою на лікування не мають відношення до хвороби позивача, на це є посилання і в апеляційній скарзі, оскільки, в довідці з СМСЧ-1, наданою позивачкою, зазначено список медичних препаратів та інших засобів які були використані в період з 30.11.2015 по 14.12.2015 рік при лікуванні ОСОБА_6 (а.с.87), тобто медичні препарати було призначено позивачці лікарем медичного закладу, представник позивача не є фахівцем в галузі медицини. При цьому використання препаратів для покращення травлення є похідним в результаті прийому антибіотиків які були призначені лікарем в ході лікування вказаного захворювання, що підтверджується медичними документами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не надала доказів, щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку між фактом ДТП та вказаним лікуванням спростовується окрім іншого, вказаними медичними документами, та фактом лікування позивачкою в наслідок больового синдромі саме посттравматичного лівостороннього артрозу лівого колінного суглобу, саме в момент ДТП і була завдані ушкодження саме лівої кінцівки (закритий перелом зовнішнього мишелка лівої більшеберцової кістки зі зміщенням відломків), що було встановлено експертом в ході кримінального провадження.

Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідач не довів, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином суд прийшов до вірних висновків в частині стягнення з відповідача витрат на лікування.

Що стосується витрат позивача на правову допомогу то в цій частині колегія суддів вважає за необхідне в позові відмовити.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Згідно зі ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно роз'яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2016 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 35).

На підтвердження обставин надання правової допомоги в матеріалах справи є лише відмітка у вказаному договорі зроблена самим ОСОБА_7 від 2 лютого 2016 року відповідно до якої він отримав від позивача 1000 грн. (а.с. 35).

Однак матеріали справи не містять та позивачем не надано а ні в суді першої, а ні в суді апеляційної інстанції, розрахунку таких витрат. Оскільки письмового розрахунку цих витрат не зроблено, це позбавляє суд перевірити обсяг та правильність розрахунку таких витрат.

Таким чином, відсутні належні докази на підтвердження вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, а тому в цій частині вимог необхідно відмовити.

Крім того, позивачка просила суд стягнути на її корить понесені витрати за надання оголошення у пресі про виклик до суду відповідача.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивачкою було надано оголошення у газету «Запорізька правда № 10 від 17.03.2016 року (а.с.26) за яке, згідно копії квитанції від 11.03.2016 р., вона сплатила 162 грн. (а.с.34).

Дійсно згідно пункту 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Однак, за п. 9 ст. 74 ЦПК відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Тобто, відповідно до вказаної норми закону, виклик до суду учасників процесу за допомогою оголошення в пресі здійснюється тільки у тому випадку, коли місце проживання (перебування, роботи) відповідача позивачеві невідоме, а відповідні звернення до адресного бюро не дали належних результатів.

Матеріали справи свідчать, що підстав для повідомлення відповідачів у такий спосіб не було, оскільки у справі були дані про місце проживання відповідача, про що було відомо і позивачці, яка його вірну адресу вказала в самому позові до суду, і в подальшому в ході судового розгляду всі поштові повідомлення відповідачеві направлялись за вказаною позивачкою адресою, які він в більшості отримував, а отже вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Наведене суд першої інстанції не врахував, а тому апеляційна скарга у зазначеній частині підлягає задоволенню, а рішення підлягає скасуванню в частині стягнення витрат на публікацію оголошення у газеті про виклик відповідача та в частині стягнення витрат на правову допомогу, з відмовою в задоволенні цих вимог. В звязку з чим необхідно змінити рішення суду в частині визначення загальної суми стягнення з 6188 грн. 39 коп. до вірної - 5026 грн. 39 коп.

Решту рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 25 квітня 2016 року у цій справі скасувати в частині стягнення витрат на публікацію оголошення у газеті про виклик відповідача та в частині стягнення витрат на правову допомогу, відмовивши в задоволенні цих вимог. В звязку з чим змінити рішення суду в частині визначення загальної суми стягнення з 6188 грн. 39 коп. до вірної - 5026 грн. 39 коп.

Решту рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: