У Х В А Л А

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Фінанс» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах вартості спадкового майна,

встановила:

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 травня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 22 вересня 2008 року, укладеним між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_7, в розмірі 55 555, 80 доларів США (еквівалент за курсом НБУ - 1 149 907 грн 39 коп.), в межах вартості спадкового майна, прийнятого кожним з них у спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, відхилено, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції та направити справу на новий касаційний розгляд, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 512, 514, 1077 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що відповідачі за відсутності заповіту прийняли спадщину за законом, а тому розмір їх часток встановлюється статтею 1267 ЦК України, і оскільки сторонами в обґрунтування позовних вимог та запереченнях на них не надано доказів зміни часток у спадщині відповідно до частини 3 цієї норми, то суд дійшов до обґрунтованого висновку щодо рівності часток кожного із спадкоємців за законом. При цьому правильно враховано, що вартість земельної ділянки, яка згідно з п.1.2.2 є предметом іпотеки, визначається для випадків спадкування за правилами частини 5 статті 5 Закону України «Про оцінку землі», тобто за нормативною грошовою оцінкою, яка згідно з повідомленням відділу Держземагентства у Сокирянському районні Чернівецької області від 14 липня 2015 року становить 1 210 066 грн 21 коп. Суд правильно встановив обставини справи, врахував дотримання кредитором строків пред'явлення вимог до спадкоємців, обсяг боргових зобов'язань на день смерті спадкодавця та виходив із того, що після смерті позичальника спадщину прийняла його дружина та неповнолітні діти, та виходячи з факту прийняття спадщини трьома спадкоємцями, частки яких є рівними, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» заборгованості за кредитним договором з кожного з них по 383 302 грн 46 коп.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не заборонено здійснювати факторинг під відступлення права грошової вимоги до боржників (замовників товарів, робіт і послуг) - суб'єктів господарювання, до яких застосовується Закон України «Про здійснення державних закупівель». Крім того, визнаючи недійсним договір факторингу, суд належним чином не перевірив, чи порушуються спірним договором факторингу права та законні інтереси особи. Встановлення зазначених обставин є необхідним для виконання вимог статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 6 липня 2015 року (6-301 цс15) суд виходив із того, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843581/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. При укладенні договору про відступлення права вимоги сторони керувалися положеннями статей 512 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843581/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>,513 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843582/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>,514ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843583/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин суд касаційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір від 9 грудня 2010 року є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

- від 2 вересня 2015 року суд виходив із того, що положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обов'язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Припинення зобов'язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов'язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов'язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу. Крім того, відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно чинної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Фінанс» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах вартості спадкового майна за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук