Категорія: 48 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Грушицького А.І.,

суддів Лівандовської-Кочури Т.В., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на дитину за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

8 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на дитину. Позовні вимоги мотивувала тим, що після розірвання шлюбу із відповідачем з нею залишився проживати син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2013 року постановлено стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 30 % з усіх видів заробітку та доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 вересня 2013 року і до досягнення ним повноліття.

29 серпня 2016 року ОСОБА_6 проведено лікування зубів (операція під загальною анестезією), у звязку з чим позивач понесла витрати в сумі 22973 грн., а відповідач в добровільному порядку відмовився частково повернути витрачені кошти на лікування.

Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь половину вартості витрат, які були понесені на лікування сина в розмірі 11486,50 грн., а також судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року скасувати на постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2, кожен окремо, апеляційну скаргу підтримали з підстав в ній зазначених.

Представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів необхідності та доцільності проведення лікування малолітній дитині саме в медичному центрі у м. Києві.

Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії 1-ЕГ № 138307 6 травня 2011 року у ОСОБА_5 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_6 (а.с. 6).

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 14 травня 2013 року постановлено шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, зареєстрований 24 липня 2010 року відділом РАЦС Луцького міського управління юстиції у Волинській області за актовим записом № 705 розірвати (а.с. 7, 8).

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2013 року постановлено стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 30 % з усіх видів заробітку та доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 вересня 2013 року і до досягнення ним повноліття (а.с. 9).

Згідно замовлення № 13155247 від 25 серпня 2016 року та фіскального чеку № 515 від 25 серпня 2016 року за взяття крові одноразовими системами, проведення клінічного аналізу крові та загального аналізу сечі у ОСОБА_6 сплачено ТОВ «Сінево Україна» 265 грн. (а.с. 10, 11).

29 серпня 2016 року за проведення лікування ОСОБА_6 у медичному центрі ТОВ «Дент-Фарм» сплачено 9708 грн., що підтверджується рахунком та фіскальним чеком (а.с. 12), крім того 13000 грн. сплачено за анестезію, що також підтверджується окремими рахунком та фіскальним чеком (а.с. 13).

Факт проведення лікування ОСОБА_6 у медичному центрі ТОВ «Дент-Фарм» підтверджується також актом виконаних робіт (а.с. 36).

Наданими позивачем в суді першої інстанції документами підтверджується факт понесення нею витрат на лікування малолітнього сина в розмірі 22973 грн.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відмовляючи в задоволенні позову судом першої інстанції не було враховано положень вищевказаних норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній ОСОБА_6 у звязку із хворобою потребував лікування зубів, на яке позивач ОСОБА_1 витратила 22973 грн., що підтверджується відповідними доказами.

Як вбачається з довідки Покащівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 5 жовтня 2016 року № 485 ОСОБА_6 дійсно проживає та зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 (Жовтневій), 56 (а.с. 32). За цією ж адресою зареєстрована позивач по справі ОСОБА_1 (а.с. 4).

Відповідно до заключення лікаря-стоматолога ТОВ «Дент-Фарм» ОСОБА_6 знаходився на огляді 24 серпня 2016 року, під час якого виявлено: багаточисельний карієс зубів верхньої та нижньої щелепи з ускладненнями (18 зубів). Рекомендовано терапевтичну та хірургічну санацію порожнини (лікування пульпитів 13 зубів, видалення 2 зубів, лікування карієсу 3 зубів).

Згідно консультативного заключення лікаря-стоматолога ТОВ «Дент-Фарм» ОСОБА_6І знаходився на лікуванні у лікаря 29 серпня 2016 року з діагнозом: багаточисельний карієс зубів верхньої та нижньої щелепи з ускладненнями. Проведено лікування зубів під загальною анестезією. Лікування пульпита тимчасових зубів верхньої та нижньої щелепи. Видалення зубів. Лікування карієсу.

Як вбачається із довідок медичних закладів за місцем проживання позивача, зокрема фельдшерсько-акушерського пункту с. Покащів, Дернівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, комунального закладу «Ківерцівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», у вказаних закладах відсутні лікарі-стоматологи, лікування зубів дітям (пульпіт, карієс, видалення зубів при загальній анестезії) не проводиться.

За таких обставин позивачем доведено не лише необхідність проведення лікування дитини, але й неможливість здійснення такого лікування за місцем їх постійного проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

На підтвердження своїх заперечень відповідач, в свою чергу, не надав жодних доказів, які б підтверджували відсутність потреби у лікуванні дитини та відсутність підстав для проведення такого лікування саме у медичному центрі ТОВ «Дент-Фарм», якому видана ліцензія Міністерства охорони здоровя України від 16 липня 2015 року № 434 на ведення медичної практики (а.с. 39).

Тому відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_1 половини понесених додаткових витрат на лікування дитини в розмірі 11486,50 грн.

При цьому колегією суддів враховано, що відповідач ОСОБА_5 має на утриманні іншу сімю, сина ІНФОРМАЦІЯ_3, взято до уваги розмір його заробітку (а.с. 75-77).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 08/09-1 від 8 вересня 2016 року ОСОБА_1 сплатила адвокату ОСОБА_2 за надану правову допомогу 2000 грн. (а.с. 23).

Обсяг наданої правової допомоги підтверджується відповідним розрахунком, який складено з урахування положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (а.с. 23).

При подачі позову до суду першої інстанції ОСОБА_1 сплатила 551,20 грн., а за подачу апеляційної скарги 606,32 грн. (а.с. 47).

Отже, з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути (2000+551,20+606,32) 3157,52 грн. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року в даній цивільній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 11486 (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят шість) грн. 50 коп. додаткових витрат на дитину та 3157 (три тисячі сто пятдесят сім) грн. 52 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді