Ухвала

іменем україни

14 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПоповичО.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Чернігівської міської ради про скасування рішення, за касаційноюскаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, виконавчого комітету Чернігівської міської ради про скасування рішення.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_2, а відповідач ОСОБА_4 власник квартири АДРЕСА_1.

Зазначав, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21 липня 2014 року № 211 ОСОБА_4 дозволено перевести з житлового фонду до нежитлового квартиру АДРЕСА_1, без його згоди. Вважав, що при цьому було порушено Тимчасовий порядок використання території м. Чернігова, наслідком чого стала руйнація квартири АДРЕСА_2 за тією ж адресою, що розташована під жилим приміщенням в якому ОСОБА_4 проводить будівельні роботи пов'язані з переплануванням приміщення під магазин.

Враховуючи викладене, просив визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21 липня 2014 року № 211 щодо переведення з житлового фонду до нежитлового квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди під час розгляду справи встановили, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2, а відповідач ОСОБА_4 власник квартири АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21 липня 2014 року № 211 квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 переведено з житлового фонду до нежитлового.

Встановлено, що власник суміжного приміщення - публічне акціонерне товариство «Базис» (приміщення піцерії) не заперечувало проти проведення квартири АДРЕСА_2 з житлового фонду у нежитловий під магазин непродовольчих товарів з улаштуванням окремого входу.

Також протоколом зборів мешканців будинку АДРЕСА_1 від 07 липня 2014 року власниками інших приміщень, а саме квартир АДРЕСА_3 надано згоду на переведення квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 з житлового фонду у нежитловий з улаштуванням окремого входу.

Проте, як зазначив позивач, що він згоду на переведення квартири АДРЕСА_1 не надав, а також вважав, що переобладнання може призвести до деформації і пошкодження стін у його квартирі.

Відповідно до статті 4 ЖК України житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

У статтях 7 та 8 ЖК України зазначено, що непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів.

Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 ЖК України, тобто за рішенням виконавчого комітету обласної ради, правонаступником якого відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 24 липня 1995 року № 640/95 «Про обласні, Київську та Севастопольську міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації» є відповідні державні адміністрації.

Відповідно до статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що власник квартири обмежений щодо можливості використовувати житлове приміщення для промислового виробництва. Водночас він має право на свій розсуд здійснювати в ній ремонт, змінювати її вигляд та призначення, але за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

У статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон) визначено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку. Зокрема, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави вважати, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють безпосереднє управління лише житловим фондом, який віднесений до комунальної власності. В усіх інших випадках вони надають відповідні дозволи, здійснюючи при цьому контроль за дотриманням прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Вказані норми не передбачають обмежень у переведенні в нежилі приміщення для непромислового виробництва жилих приміщень приватного житлового фонду, а тому наведені у заяві доводи про те, що суд у справі, що розглядається, неправильно застосував статті 7, 8 ЖК України та статтю 30 Закону, є безпідставними.

Отже ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що ОСОБА_4 як власник спірної квартири мав право ініціювати питання про переведення свого помешкання в нежиле приміщеннята враховуючи те, що позивачем не доведено наявність причинного зв'язку між переобладнанням, здійсненим ОСОБА_4 в своїй квартирі і пошкодженнями в квартирі ОСОБА_3, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

О.В.Попович