Справа №583/926/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Олійник О. В.
Номер провадження 22-ц/788/815/16 Суддя-доповідач - Лузан Л. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 березня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5,

про зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені або невірно застосовані норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

На підставі державних актів на право власності на земельні ділянки серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2, виданих відповідно до рішення Чернеччинської сільської ради від 30 червня 2011 року, позивачу, ОСОБА_3, на праві приватної власності належать земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 у розмірах :

0,0976 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та

0,2973 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.10, 11).

На підставі державних актів серія НОМЕР_3 та серія НОМЕР_4, виданих відповідно до рішення Чернеччинської сільської ради від 13 серпня 2010 року, відповідачу, ОСОБА_4, на праві приватної власності належать земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_2 у розмірах :

0,0649 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею та

0,6965 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.36, 37).

Названі земельні ділянки, які належать позивачу та відповідачу, знаходяться поряд і мають спільну межу.

Встановлено, і це не заперечується сторонами, що у вересні 2015 року на своїй земельній ділянці, в кінці городу, ОСОБА_4 викопав копанку орієнтовною площею 0,02 га, яка примикає до протоки річки та знаходиться в пониженій місцевості, тим самим підняв рівень своєї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. З пояснень відповідача вбачається, що названу копанку він викопав для вирощування свійської птиці та поливу сільськогосподарських культур (а.с.14, 20, 22, 31-35).

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_3 посилався на наступні обставини :

по-перше, ОСОБА_4 не отримував ніяких дозвільних документів і не погоджував жодних проектних документів, необхідних для будівництва ставка. За таких обставин, як вважав позивач, є дуже висока вірогідність порушення вимог ч.3 ст. 375 ЦКУ, його, як суміжного землевласника, це дуже його хвилює, оскільки може призвести до якісних змін грунту належної йому ділянки, зсуву, заболочення, тощо;

по-друге, позивач посилався на те, що побудувавши ставок на своїй земельній ділянці на невеликій відстані від межі з його земельною ділянкою, ОСОБА_4 вчинив неприпустимий вплив на його земельну ділянку, що заважає її використанню за цільовим призначенням. Зокрема, керуючись вимогами ст.ст. 1, 88 Водного кодексу України, ч.І. ст.60, ст.62 ЗК України, позивач посилався на те, що вздовж побудованого відповідачем ставка з метою охорони поверхневого водного об'єкту від забруднення і засмічення та збереження його водності навіть за відсутності проекту землеустрою відповідно до діючого законодавства встановлюється прибережна захисна смуга, яка має бути в даному випадку шириною 25 метрів. Враховуючи, що ОСОБА_6 розташував ставок на відстані від 0,5 - 1,1 метра від межі з його земельною ділянкою, режим "прибережна захисна смуга" простягнувся на 24,0 - 24,5 метри вглиб його (позивача) земельної ділянки. Порушення своїх прав позивач вбачав у тому, що внаслідок неправомірних дій відповідача змінюється правовий режим належної йому (позивачу) земельної ділянки.

Позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_4 до початку весняно-польових робіт 2016 року (до 01 травня 2016 року) припинити чинити неприпустимий вплив на належну йому земельну ділянку, що заважає її цільовому використанню, шляхом перебудови водойми таким чином, щоб територія прибережної захисної смуги ставка не співпадала з територією земельної ділянки позивача, тобто ставок знаходився на відстані 25 метрів від лінії межі з його земельною ділянкою.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, зокрема, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх доводів про порушення його прав, які він має як власник земельної ділянки .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, висновки суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги про протилежне не можна визнати обґрунтованими. При цьому виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що заяви ОСОБА_3 щодо вирішення спірного питання розглядались двічі комісіями у складі :

1. державного інспектора Управління контролю за використанням і охороною земель та землевпорядника Чернеччинської сільської ради ;

2. представника Управління контролю за використанням та охороною земель Держсільгоспінспекції, начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства Охтирської районної державної адміністрації, депутата с. Ясенове, члена земельної комісії та землевпорядника Чернеччинської сільської ради.

За висновками названих комісій було встановлено наступне.

ОСОБА_4 на своїй земельній ділянці у вересні 2015 року викопав копанку орієнтовною площею 0,02 га, яка примикає до струмка і знаходиться в пониженій місцевості, чим підняв власну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства.

Дана копанка межує із земельною ділянкою ОСОБА_7, яку останній огородив металевою сіткою. Відстань від копанки до металевої сітки, тобто до межі двох земельних ділянок, складає в середньому 2-3 метри.

Члени комісії зазначили, що до повноважень Держсільгоспінспекції не відноситься питання щодо надання правової оцінки відстані копанки від межі земельних ділянок та технічних характеристик по будівництву копанки (глибина, крутизна схилу і закріплення стінок, стан зволоження ґрунту і можливість його зсуву). Разом З тим, на думку членів комісії будівництво названої копанки негативно не вплинуло на стан земельної ділянки гр. ОСОБА_3

Крім того, комісія встановила, що ОСОБА_4 не отримував дозвіл на зняття за перенесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) своєї земельної ділянки. Разом з тим, дозвіл не вимагається у випадках, якщо переміщення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) здійснюються в межах однієї й тієї самої земельної ділянки, що надана для ведення особистого селянського господарства (п. 3.2 "Порядку видачі та анулювання спеціальних дозволів на зняття та перенесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) земельних ділянок" затв. наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.01.2005 р. № 1, зареєстр. в Міністерстві юстиції Україні 20.01.2005 р. за № 70/10350) (ас.20, 22).

З пояснень сторін у судовому засіданні суду апеляційної інстанції вбачається, що як земельна ділянка позивача, так і земельна ділянка відповідача із правовим режимом "для ведення особистого селянського господарства" мають схил у протилежну сторону від будинку. В кінці схилу названих земельних ділянок земля має підвищену вологість у зв'язку з близьким розташуванням підземних вод.

Як пояснили сторони, спочатку позивач разом з власниками земельних ділянок, які межують із земельною ділянкою позивача, тобто відповідач ОСОБА_4 та інший сусід ОСОБА_3, домовлялись зробити спільну копанку, яка мала бути розташована у кінці городів трьох земельних ділянок. Проте, названа домовленість не була реалізована, так як між позивачем і відповідачем виник спір з приводу місця знаходження межі між їх земельними ділянками та знищенням відповідачем межового знаку. Після цих подій відповідач викопав копанку лише на своїй земельній ділянці.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів наявність тих обставин, на які посилався у позові як на підставу для його задоволення. Зокрема.

Відповідно до ст. 103 ЗК України 1. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). 2. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_3 посилається на те, що при наявності спірної копанки є дуже висока вірогідність порушення його прав, як суміжного землевласника, оскільки це може призвести до якісних змін грунту належної йому земельної ділянки, зсуву грунту у водойму, що призведе до порушення межі між двома земельними ділянками, заболочення грунту, тощо.

Проте, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що названі доводи позивача ґрунтуються лише на його припущеннях. В той же час для перевірки їх обґрунтованості необхідні спеціальні знання.

Згідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції позивачу роз'яснювались положення ч.1 ст. 143 ЦПК України та роз'яснювалось про те, що для доведеності позову він має право заявити клопотання про призначення у справі відповідної експертизи. Проте, позивач таким правом не скористався, відмовився заявляти клопотання про призначення експертизи.

Крім того, як на підставу для задоволення позову ОСОБА_3 посилається на те, що при наявності копанки змінюється правовий режим належної йому земельної ділянки, оскільки, на думку позивача, навколо копанки існує "прибережна захисна смуга" шириною 25 метрів.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що названі доводи не дають підстав для задоволення позову. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення; землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Главою 18 ВК України врегульований, зокрема, порядок користування землями водного фонду. У названій главі знаходяться ст.ст. 85-88, які передбачають наступне.

Відповідно до ст. 85 ВК України порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

Статтею 87 ВК України передбачається, що для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони.

Водоохоронна зона є природоохоронною територією господарської діяльності, що регулюється.

Зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад зобов'язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях.

Контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій здійснюється виконавчими комітетами сільських, селищних, міських рад і центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Згідно зі ст. 88 ВК України метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

"Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них" затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 р. N 486 (далі - Порядок).

Цим Порядком встановлюється єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них ( п. 1). Відповідно до названого Порядку водоохоронні зони встановлюються для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88 - 91 Водного кодексу України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЗК України власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Статтею 15 ЦК України передбачається, що 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, з вищенаведених норм права вбачається, що для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, і т.і. встановлюються водоохоронні зони, а в межах цих водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Іншими словами, "прибережні захисні смуги" є складовою частиною встановлених відповідно до Порядку від 8 травня 1996 р. N 486 "водоохоронних зон", які знаходяться на землях "водного фонду".

В той же час викопана відповідачем копанка знаходиться на належній йому земельній ділянці, яка має цільове призначення "для ведення особистого селянського господарства". Частиною 2 ст. 59 ЗК України власнику земельної ділянки дозволяється створювати в межах своєї ділянки штучні водойми.

За наведених обставин доводи позивача та його апеляційної скарги про те, що навколо копанки відповідача існує "прибережна захисна смуга", яка, як вважає позивач, обмежує його права у використанні за цільовим призначенням належної йому земельної ділянки, - суперечать вищенаведеним нормам матеріального права, оскільки названа копанка не знаходиться на землях "водного фонду" і навколо неї в установленому порядку не встановлювалась "водоохоронна зона".

При обстеженні спірної копанки спеціалісти компетентних органів не знайшли порушень вимог діючого законодавства, а також не дійшли до висновку про те, що навколо спірної копанки необхідно встановлювати "водоохоронну зону", а в межах цієї зони - "прибережну захисну смугу".

Приймаючи до уваги вищенаведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про порушення його прав, а саме, що фактом наявності копанки змінюється правовий режим належної йому земельної ділянки, - є необґрунтованими. В даний час не існує будь-яких перешкод та обмежень у використанні позивачем належної йому земельної ділянки за її цільовим призначенням, а саме, "для ведення особистого селянського господарства".

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 березня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -