ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суд м. Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, у якій просив визнати неправомірними дії державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції (далі - Жовтневий ВДВС Маріупольського МУЮ) Крилової Л.Ю. щодо примусового вселення ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1 та скасувати відповідне рішення державного виконавця як незаконне. Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що виконуючи судове рішення про вселення державний виконавець вселила у спірну квартиру не ОСОБА_6, як зазначено в судовому рішенні, а її представника ОСОБА_5 Посилаючись на те, що такі дії державного виконавця під час примусового виконання рішення суду про вселення ОСОБА_3 є неправомірними, заявник просив скаргу задовольнити.

Ухвалою Жовтневого районного суд м. Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23 лютого 2016 року, в задоволенні скарги відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нову ухвалу про задоволення скарги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що рішення суду обов'язкове до виконання (ст. 368 ЦПК України), а дії державного виконавця під час примусового виконання рішення суду про вселення є правомірними, вчинені відповідно до закону та в межах його повноважень відповідно до вимог ст. 387 ЦПК України, оскільки рішення суду про вселення у спірну квартиру ОСОБА_6 у добровільному порядку боржником виконано не було, а стягувач у виконавчому провадженні може діяти як самостійно, так і через свого представника, який наділяється усіма правами сторони виконавчого провадження.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Встановлено, що постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ Крилової Л.Ю. від 30 жовтня 2015 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 263/1974/15ц, виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя 14 липня 2015 року, про вселення ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1.

Згідно зі вказаною постановою державним виконавцем було надано боржнику строк до 06 листопада 2013 року для добровільного виконання виконавчого листа та роз'яснено, що при невиконанні рішення в наданий строк виконання буде проведено у примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій (а. с. 25).

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження була надіслана боржнику рекомендованим листом з повідомленням та отримана ОСОБА_3 03 листопада 2015 року (а. с. 26).

У добровільному порядку рішення суду першої інстанції виконано не було, що не заперечується сторонами у справі.

Стягувачем у вищевказаному провадженні є ОСОБА_6 Її інтереси за нотаріально посвідченою довіреністю від 11 березня 2013 року та від 22 жовтня 2015 року представляє ОСОБА_7 (а. с. 16, 30).

Згідно з актом державного виконавця від 25 грудня 2015 року, складеним державним виконавцем Криловою Л.Ю., судове рішення виконано, у спірну квартиру вселена ОСОБА_7 за довіреністю від 11 березня 2013 року. Даний акт підписаний державним виконавцем, понятими, інспектором Жовтневого відокремленого підрозділу Маріупольського відділу національної поліції, стягувачем в особі ОСОБА_7 та боржником.

Боржник ОСОБА_3 підписав акт із зауваженнями про те, що всупереч рішенню суду державний виконавець Крилова Л.Ю. вселила громадянку ОСОБА_5, яка не вказана у рішенні суду (а. с. 6).

25 грудня 2015 року головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із фактичним виконанням рішення суду (а. с. 5).

Крім того, судами встановлено, що стягувач ОСОБА_6 з лютого 2015 року проживає у м. Санкт-Петербурзі Російської Федерації.

Відповідно до ст. 124 Конституції Українипередбачено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Стаття 14 ЦПК Українипередбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи від імені стягувача ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_5, за заявою якої державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа про вселення ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується копією заяви ОСОБА_7 від 27 жовтня 2015 року, копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 30 жовтня 2015 року та копією довіреності від 11 березня 2015 року (а. с. 25, 30, 84-87).

Частиною 2 ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі невиконання боржником рішення державний виконавець виконує його примусово. Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

За змістом ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження»встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню в тому числі у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212-214, 303, 315 ЦПК України зазначеного не врахували та не звернули уваги на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя до квартири АДРЕСА_1 була вселена ОСОБА_6, та саме за її заявою, поданою від її імені представником ОСОБА_5, було відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення.

Поза увагою судів залишилося те, що проживання стягувача ОСОБА_6 у м. Санкт-Петербурзі Російської Федерації не є підставою для фактичної зміни судового рішення та вселення до спірної квартири замість стягувача її представника ОСОБА_5, тому дійшли помилкового висновку про те, що такі дії державного виконавця вчинено з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування ухвал судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення судом норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Ураховуючи те, що суди першої та апеляційної інстанції постановили незаконні ухвали, які не відповідають вимогам процесуального права та перешкоджають провадженню у справі, тому в силу ч. 1 ст. 338 ЦПК України це є підставою для їх скасування із передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суд м. Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 лютого 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик