Провадження № 2о/235/253/16
Справа № 235/ 2700/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2016 року м. Красноармійськ
Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого: Данилів С.В.,
за участю секретаря: Харенко Т.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті, -
Заявник ОСОБА_1 звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області із заявою про встановлення факту смерті.
В обґрунтування заяви вказала, що 20 лютого 2016 року помер її батько ОСОБА_2, що підтверджується медичним свідоцтвом про смерть № 25, виданого Комунальною установою «Центральна міська лікарня № 9 м. Донецька».
Заявник вказує, що після смерті ОСОБА_2 вона звернулася до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області з метою реєстрації його смерті, однак їй було відмовлено, оскільки документ наданий нею на підтвердження смерті батька, виданий на тимчасово непідконтрольній території України є недійсним.
З огляду на вищенаведене, просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт смерті ОСОБА_2, яка настала 20 лютого 2016 року у м. Донецьку.
Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність.
Представник заінтересованої особи про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином у судове засідання не зявився, надав заяву в якій просить справу розглянути за відсутності представника органу державної реєстрації актів цивільного стану та постановити рішення на підставі наданих документів, згідно вимог чинного законодавства України.
Заслухавши свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дослідивши докази, судом встановлені такі обставині та відповідні ним правовідносини.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За приписами ст.ст.57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Відповідно до роз'яснень п. 13 Постанови ПВС України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п.7ст.273 ЦПК) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії ІV-УР № 940887, виданого Калінінським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Донецька, 20 березня 1962 року народилася ОСОБА_5, батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с. 7).
Згідно свідоцтва про шлюб серії ІV-НО № 349651, виданого Палацом урочистих подій м. Донецька, 28 квітня 1984 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Прізвище ОСОБА_8 змінено на ОСОБА_7 (а.с. 7).
Згідно відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області № 1077/03.2-09.4 від 18 квітня 2016 року, представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_9 відмовлено у державній реєстрації смерті ОСОБА_2, оскільки надані документи на підтвердження смерті ОСОБА_2 видані на тимчасово непідконтрольній території України є недійсними (а.с.6).
На підтвердження факту смерті свого батька ОСОБА_2, заявницею додано до заяви лікарське свідоцтво про смерть № 25 від 22 лютого 2016 року, видане медичною установою, що розташована на окупованій території, згідно якого він помер 20 лютого 2016 року внаслідок діабетичної гангрени правої нижньої кінцівки, інтоксикація (а.с. 8).
Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.
Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документа про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.
Крім того, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_2 був батьком ОСОБА_1 і такий помер 20 лютого 2016 року у м. Донецьку, внаслідок хвороби. ОСОБА_1 поховали 22 лютого 2016 року на цвинтарі «Донецьке море» у Будьоннівському районі м. Донецька.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4А суду пояснив, що ОСОБА_1 є його троюрідної сестрою, а ОСОБА_2 був братом його батька, тобто його дядя. Також, суду пояснив, що ОСОБА_2 тривалий час хворів, стан його здоровя постійно погіршувався і 20 лютого 2016 року йому зателефонував його брат з м. Донецька та повідомив, що дядько помер, внаслідок сахарного діабету. Поховали ОСОБА_2 22 лютого 2016 року на цвинтарі «Донецьке море» у Будьоннівському районі м. Донецька. Похованням займався його брат та ОСОБА_1
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі показань свідків та інш.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», смерть підлягає державній реєстрації.
Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Відповідно до ч.1 п.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
З огляду на вищенаведене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заяву слід задовольнити, встановивши факт смерті ОСОБА_2, що в подальшому буде підставою для державної реєстрації акта про смерть.
Керуючись ст. ст.10, 60, 212-215, 223, 234, 256 ЦПК України, суд
Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті - задовольнити.
Встановити, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, помер 20 лютого 2016 року у м. Донецьку.
Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію судового рішення невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи.

Головуючий: С.В. Данилів