Справа № 748/162/16-ц Провадження № 22-ц/795/903/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції - Кухта В. О. Доповідач - Євстафіїв О. К.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЄвстафіїва О.К.,
суддів:Литвиненко І.В., Страшного М.М.,
при секретарі:Нечасному О.Л.,
за участю:представників: позивача ОСОБА_5 - адвоката Скуміна М.Г., відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8 і адвоката Святної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_5 на рішення Чернігівського районного суду від 28 березня 2016 року і на ухвалу цього ж суду від 22 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні присадибною земельною ділянкою, третя особа - Смолинська сільська рада,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі на рішення по цій справі ОСОБА_5 просить його скасувати й ухвалити рішення про задоволення її позову, а в апеляційній скарзі на ухвалу по справі ОСОБА_5 просить її скасувати і задовольнити заяву про відшкодування судових витрат.

У січні 2016 р. ОСОБА_5 пред'явила позов до ОСОБА_7, у якому просила зобов'язати останню:

- усунути перешкоди у користуванні присадибною земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом вирівнювання межі між цією ділянкою та ділянкою, якою користується ОСОБА_7,

- за власний кошт знести навіс, що знаходиться на межі вказаних ділянок,

- знести 14 дерев і 2 кущі, які ростуть на земельній ділянці ОСОБА_7, а також відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_5 є власником присадибної земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка межує з земельною ділянкою, що перебуває у користуванні ОСОБА_7 Остання самовільно спорудила безпосередньо на межі і на земельній ділянці позивача навіс, у зв'язку з чим вона використовує частину належної позивачеві присадибної земельної ділянки, площею 0,0015 га. Крім того, на земельній ділянці ОСОБА_7 ростуть дерева і кущі, відстань від яких до межі не відповідає вимогам п. 4.13 таблиці 4.1 ДБН Б.2.4-1-94 «Планування і забудова сільських поселень». Внаслідок цього ОСОБА_5 не має змоги використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням.

Ухвалою суду від 28.03.2016 р. позовні вимоги про зобов'язання відповідача вирівняти межу між земельними ділянками сторін, знести навіс, що знаходиться на межі даних ділянок, і 8 дерев, що ростуть на земельній ділянці відповідача, залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України - у зв'язку з поданням представником позивача відповідної заяви (а.с. 39).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено; питання про розподіл судових витрат цим рішенням не вирішено.

У квітні 2016 р. ОСОБА_5 подано до суду заяву, у якій вона просила стягти з ОСОБА_7 відшкодування судових витрат. Дана заява обґрунтовується тим, що ОСОБА_5 не підтримала частину позовних вимог внаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, у зв'язку з чим вона має право на відшкодування понесених по справі судових витрат.

Ухвалою суду, що оскаржується, відмовлено в ухваленні додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 судових витрат.

Доводи апеляційної скарги на рішення суду зводяться до такого:

- посилання місцевого суду на те, що позивач має право відрізати корені та гілки дерев, що належать відповідачеві, які проникли на земельну ділянку позивача, є невірним, т.я. позивач не зобов'язана це робити,

- висновок суду про те, що приписи ДБН Б.2.4-1-94 не може бути застосовано до спірних правовідносин, є хибним,

- не можна погодитися з висновком суду І інстанції про те, що ст.ст. 105 і 109 ЗК України не забороняють знаходження дерев на межі чи біля межі земельних ділянок, оскільки на таке має бути воля суміжних землекористувачів.

Доводи апеляційної скарги на ухвалу суду зводяться до того, що судом невірно застосовано ст.ст. 89, 220 ЦПК України.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 підтримав апеляційні скарги, а представники ОСОБА_7 просили їх відхилити за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга на рішення по справі підлягає відхиленню. а апеляційна скарга на ухвалу підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що в силу ст. 105 ЗК України ОСОБА_5 наділена правом відрізати корені й гілки дерев та кущів ОСОБА_7, які проникають з земельної ділянки останньої на належну ОСОБА_5 земельну ділянку, якщо їх проникнення є перепоною у використанні ОСОБА_5 своєї земельної ділянки за призначенням, що знесення дерев завдасть відповідачеві не менше незручностей, ніж ті, які має позивач, та що приписи ДБН Б.2.4-1-94 не може бути застосовано для врегулювання спору між сторонами. Апеляційний суд не знаходить підстав для скасування даного рішення.

Постановляючи ухвалу, що оскаржується, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_5 не має права на відшкодування понесених по справі судових витрат. Цю ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права.

Так, по справі встановлено наступне.

Копіями державних актів на право власності на земельні ділянки від 11.06.2008 р. НОМЕР_1 і НОМЕР_2 підтверджено, що ОСОБА_5 є власником земельних ділянок, цільове призначення яких: однієї - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території с. Козероги Смолинської сільської ради, а іншої - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Смолинської сільської ради (а.с. 11-12, 13-14).

Повідомленням Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області від 03.12.2015 р. № 04/Пн-294 (його копія на а.с. 16) підтверджено, що згадані ділянки мають спільну межу з земельною ділянкою, якою користується ОСОБА_7

Згідно з копією акта обстеження межі земельних ділянок сторін від 14.01.2016 р., який складено комісією у складі Смолинського сільського голови, секретаря та касира Смолинської сільської ради, на земельній ділянці відповідача росте 2 кущі на відстані 0,3 м і 0,6 м від спільної з ОСОБА_5 межі та 14 дерев на відстані від 0, 45 м до 1 м 20 см від цієї ж межі (а.с. 15).

Згідно з копією акта обстеження межі земельних ділянок сторін від 25.03.2016 р., який складено комісією у тому ж складі, на земельній ділянці відповідача росте 2 кущі на відстані 0,3 м і 0,6 м від спільної з ОСОБА_5 межі та 6 дерев на відстані від 0, 55 м до 0,66 м від цієї ж межі (а.с. 40).

Наведені обставини жодним з учасників судового розгляду не заперечуються.

Жоден з учасників судового розгляду не заперечує й того, що коріння та гілки дерев і кущів, які вимагає знести позовна сторона, проникли з земельної ділянки, якою користується ОСОБА_7, на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_5

Допитаний судом І інстанції свідок ОСОБА_10 (чоловік позивача) показав, що яблуні та кущі, які ростуть біля межі земельних ділянок, про які йдеться, заважають зорювати земельну ділянку ОСОБА_5 біля спільної межі.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_5 надавав оплатну правову допомогу адвокат Скумін М.Г. (а.с. 17-18).

З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки.

За змістом ст.ст. 103 ч. 3, 105, 152 ч.ч. 2, 3 ЗК України у їх сукупності та взаємозв'язку, такий спосіб захисту порушених прав суміжного землевласника, як знесення дерев і кущів, що ростуть на сусідній земельній ділянці, є крайнім заходом. Тобто цей спосіб захисту порушених прав суміжного землевласника можна застосувати лише у випадку, якщо для їх відновлення неможливо застосувати інший спосіб. По справі не здобуто доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_5 не зможе належним чином користуватися своєю земельною ділянкою у разі відрізання коренів та гілок кущів і дерев, що ростуть на земельній ділянці ОСОБА_7 та проникли на ділянку ОСОБА_5 Також по справі не встановлено неможливість реалізації наданого позивачеві статтею 105 ЗК України права відрізати ці корені й гілки.

З наведеного випливає, що підстав для задоволення позову ОСОБА_5 у ході розгляду справи не встановлено. Тож оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

За змістом п. 4 ч. 1 і ч. 5 ст. 220 ЦПК України, у разі безпідставності заяви ОСОБА_5 про відшкодування їй судових витрат суд має постановити додаткове рішення про відмову у їх відшкодуванні, а не ухвалу про відмову у постановленні додаткового рішення, т.я. у рішенні по справі це питання не вирішено. Отож заяву позивача про стягнення з відповідача відшкодування судових витрат місцевим судом вирішено з порушенням порядку, встановленого ст. 220 ЦПК України. У зв'язку з цим апеляційний суд не аналізує законність висновку суду І інстанції про відсутність підстав для відшкодування ОСОБА_5 судових витрат.

Таким чином, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до місцевого суду для вирішення у належний спосіб заяви ОСОБА_5 про відшкодування їй судових витрат (тим же складом суду).

Керуючись ст.ст. 307, 308, 312 ч. 1 п. 3, 313 - 315 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Чернігівського районного суду від 28 березня 2016 року відхилити, залишивши його без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Чернігівського районного суду від 22 квітня 2016 року задовольнити частково і скасувати цю ухвалу, а справу направити до того ж суду для вирішення у належний спосіб заяви ОСОБА_5.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в частині залишення без змін рішення суду І інстанції; в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:Судді: