АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартири.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

08.10.2015 позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 20 жовтня 2000 року та Ѕ частини, яку отримав у спадщину 17.01.2015. Після придбання зазначеної квартири він з відповідачем у ній поселилися та проживають. Також у квартирі проживають їх діти. Шлюб між ними був розірваний. Відповідач на спірній жилій площі не зареєстрована, оскільки має інше житло. Після розірвання шлюбу він орендує інше житло і не може проживати на одній жилій площі з відповідачем, вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Тому звернувся до суду за захистом порушеного права.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя в частині та визнання за нею права власності на ј її частину, посилаючись на те, що в квартиру було вкладено частину коштів, які були позичені у її батьків, а також вона придбана під час шлюбу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6, який діяв від імені та в інтерес ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнанні права власності на частину квартири залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_4 подала на нього апеляційну скаргу посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Зокрема зазначала, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної правової оцінки доказам, що наявні в матеріалах справи, не встановив всіх фактичних обставин по справі, не застосував до спірних правовідносин необхідні норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.При цьому зазначала, що суд виселяючи її зі спірної квартири не застосував норми ст. 116 ЖК України, а керувався нормами цивільного права. Відповідно до ст. ст. 64, 156 ЖК України, ст. 405 ч. 1 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, і це право не припиняється у разі припинення сімейних відносин між ними. Отже, суд першої інстанції, не визначився з характером спірних правовідносин, залишивши поза увагою, що відповідач є колишнім членом сім'ї позивача і може бути виселена із житлового приміщення лише з підстав, передбачених cт. 116 ЖК України. При цьому, докази, які б беззаперечно підтверджували існування підстав, передбачених cт. 116 ЖК України, з якими закон пов'язує можливість виселення відповідача без надання їй іншого житла, в матеріалах справи відсутні. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартири, суд виходив з того, що спірна квартира (частина) є особистою власністю позивача за первісним позовом. Однак, такі висновки суду, на її думку, не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи, є неправильними та хибними. Так,згідно зі ст. 22 КпШС України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічні правові норми містить Сімейний кодекс України. Відповідно до положень ст. ст. 60, 69, 70 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважає, що указаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі відповідач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а позивач, якщо заперечує проти нього відповідно до ч. З ст. 10 ППК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог за основним позовом відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.п. 2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішить справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене рішення відповідає не повністю.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.11.1995 по 27.04.2015. Від шлюбу сторони мають 2-х дочок - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач ОСОБА_5 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу Ѕ частини вказаної квартири від 20 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.Є., зареєстрованого в реєстрі за №2075 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.01.2015, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорноморченко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №3-29 (а.с.6,7,8). Після придбання спірної квартири, позивач став проживати в ній разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 (член сім'ї власника) - відповідач по справі та 2-а дітьми. Діти в квартирі зареєстровані та проживають. Відповідач проживає, але зареєстрована за іншою адресою, оскільки має у власності частину цієї квартири. Ці обставини були підтверджені в судовому засіданні і сторонами не спростовані.

Після розірвання шлюб відповідач ОСОБА_4 продовжує проживати в спірній квартирі, вимоги позивача ОСОБА_5 про звільнення квартири не виконує, а відтак у такий спосіб чинить останньому перешкоди у користуванні належною йому власністю. Оскільки після розірвання шлюбу сторін, відповідач є сторонньою особою для позивача, останній змушений орендувати інше житло та звернутися до суду за захистом порушеного права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 щодо примусового виселення відповідача ОСОБА_4 із вказаної квартири, суд, пославшись на норми ст.ст. 321,391 ЦК України та ст.155 ЖК України, виходив з правомірності вимог, оскільки позивач, як власник квартири, має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та вимагати усунення перешкод у здійсненні цих прав.

З висновками суду в цій частині рішення погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без врахування фактичних обставин справи, не визначившись з характером спірних правовідносин та нормами права, які їх регулюють.

Розглядаючи вимоги, заявлені ОСОБА_5, як власника квартири, суд не врахував, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до роз'яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, та зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 постійно проживає у спірній квартирі з часу її придбання - 2000 року, вселилася туди як член сім'ї позивача на правах дружини разом з двома дітьми, тривалий час там проживає (15 років)набула право користування цим житловим приміщенням. Діти зареєстровані на спірній жилій площі (меншій дитині на час розгляду справи виповнилося 11 років) та там проживають. До розірвання шлюбу між сторонами ніхто не ставив питання про незаконне проживання відповідача на спірній жилій площі та її виселенні. Реєстрація відповідача за іншою адресою та право власності на частку у ній, не може бути підставою для виселення на підставі норм ЦК України.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України члена сім'ї власника жилого будинку(квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як визначено ч. 1 ст. 116 ЖК України , якщо наймач, член його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Безспірних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 порушує правила ч.1 ст. 116 ЖК України, суду не надано і про наявність таких не зазначено.

За вказаних обставин, тобто за відсутністю передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України підстав для виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири, застосування судом ст. 391 ЦК України при вирішенні питання щодо її виселення на вимогу власника ОСОБА_5 було безпідставним, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у задоволенні зазначених вимог слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 9,156,157 ЖК України, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Передбачені вказаними статтями обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції, ст. 319, ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені саме ст.ст. 156,157 ЖК України.

Щодо висновків суду про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання права власності на частину спірної квартири, колегія суддів погоджується з ними, оскільки вони є обґрунтованими, узгоджуються з фактичними обставинами справи та відповідають приписам норм матеріального права дивлячись на таке.

Відповідно до діючого законодавства, яке діяло на час виникнення між сторонами відповідних правовідносин, а саме :

За правилами ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Зі змісту ст. 24 КпШС вбачається, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Доводи відповідача ОСОБА_4 про те, що частина спірної квартири придбана в період шлюбу і відповідно до ст. 22 КпШС є спільною сумісною власністю подружжя ( а до того ж посилалась на отримання нею від її батьків в борг 500 доларів, які також увійшли у вартість квартири), а зазначена норма права не передбачає необхідності для неї доводити в суді за які кошти придбана квартира та, що вона внесла відповідну суму для її придбання, достатньо того, що квартира є майном, яке набуте в період шлюбу, суперечать матеріалам справи, наданим сторонами доказам, не ґрунтуються на вимогах закону та не можуть бути покладені в основу до задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в цій частині.

Частина 1 ст.60 ЦПК України встановлює, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин, у розумінні вимог вищезазначеної норми права відповідач ОСОБА_4 не надала суду доказів та не довела, що спірна частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Сам по собі факт перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі не тягне за собою наслідків щодо поділу майна, яке не є спільною їх власністю і про це достовірно свідчать відповідні докази - джерела його набуття. Судом першої інстанції встановлено, що в один день 20.10.2000 була продана квартира АДРЕСА_4, яка належала на праві власності позивачу та його матері та придбана спірна квартира АДРЕСА_1, про що свідчать договори купівлі-продажу. Ці обставини також були підтверджені, як письмовими розписками (розписка ОСОБА_11) , так і показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_12

Таким чином, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на ј частину спірної квартири є законним та обгрутованим і правових підстав до його скасування та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2016 року в частині виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: