Справа № 594/219/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року

Борщівський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючої судді Губіш О.А.

при секретарі Окулянко У.Г.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борщеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що 26 лютого 2000 року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3, який через деякий час після реєстрації шлюбу вселився в належний їй житловий будинок № 4 по вул. Заболотівка у с. Кривче Борщівського району.

Через те, що відповідач почав зловживати спиртними напоями, влаштовував скандали, спричиняв їй побої, 26 лютого 2013 року за рішенням Борщівського районного суду шлюб між ними було розірвано. І саме з того часу відповідач перейшов проживати до іншої жінки, де і проживає по даний час. Таким чином, за місцем реєстрації по вул. Заболотівка 4 не проживає понад три роки.

А тому, просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по вул. Заболотівка, 4 в с.Кривче Борщівського району Тернопільської області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, її представник ОСОБА_2 позов, з підстав наведених у поданій до суду заяві, підтримали повністю. При цьому, позивач позовні вимоги уточнила та просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком № 4а по вул. Заболотівка у с. Кривче Борщівського району, оскільки в позовній заяві було невірно вказано номер будинку, в якому сторони зареєстровані - №4 замість № 4а.

Відповідач ОСОБА_3, його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали. При цьому, суду вказали, що будинок № 4а по вул. Заболотівка в с. Кривче Борщівського району було придбано сторонами під час шлюбу, а отже, спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, і позивач не являється одноосібним власником такого, в зв»язку з чим в задоволенні позову просили відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 26 лютого 2000 року перебували в зареєстрованму шлюбі, який було розірвано за рішенням суду, що сторонами не оспорювалося, стверджено рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2013 року.

Поряд з тим, встановлено, що в період шлюбу, а саме - 5 березня 2001 року позивач ОСОБА_1, яка на той момент мала прізвище «Бабій», на підставі договору купівлі-продажу купила цілий житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Кривче по вул. Заболотівка №4 а ( чотири «а») Тернопільської області. Житловий будинок саманний, житловою площею 16,4 кв.м., до якого примикають цегляна стайня-літня кухня, цегляний тамбур, глинобитна стайня, металічна огорожа, дощаті ворота, бетонна криниця.

В період з 2001 року будинок по вул. Заболотівка 4а обліковувався органом місцевого самоврядування, як господарство, головою якого є позивач ОСОБА_5, а членами - ОСОБА_3, чоловік такої, та діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказані обставини в ході судового розгляду були стверджені даними, внесеними в договір купівлі-продажу будинку від 5 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8, зареєстрованого у визначеному законом порядку 26.03.2001р., інформацією завідувача Борщівського РС УДМС України в Тернопільській області № 793 від 18.03.2016р., витягом з державного реєстру актів цивільного стану від 22 березня 2016р., довідками виконавчого комітету Кривченської сільської ради № 650 від 25.03.2016р., № 666 від 06.04.2016р., даними книг погосподарського обліку по с. Кривче в період з 01.01.2001р. по 01.01.2010р.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже вказаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, випливає, що спірний житловий будинок № 4а по вул. Заболотівка в с. Кривче Борщівського району було придбано під час перебування сторін у шлюбі, а тому, такий є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

В ст. 317 ЦК України закріплено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

А тому, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 як співвласник спірного будинку не може бути визнаний таким, що втратив право користування таким відповідно до ст. 405 ЦК України.

При цьому, суд також керується роз»ясненнями п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 відповідно до яких визначено, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом ( стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі ст. 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього.

Покази свідка ОСОБА_9, яка є матір»ю позивача, в тій частині, що саме через негативну поведінку відповідача, який після розірвання шлюбу неодноразово, в стані алкогольного сп»яніння, приходив в спірне господарство, де вчиняв скандали і дебоші, з приводу чого мали місце звернення до органів внутрішніх справ, суд оцінює критично, з огляду на родинні стосунки з позивачем, неприязні відносини з відповідачем, та відхиляє такі, оскільки не знаходить їх такими, що є доказом того, що відповідач на законних підставах втратив право користування жилим приміщенням, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Аналізуючи усі дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням по вул. Заболотівка 4а в с. Кривче Борщівського району, не є підставними та такими, що грунтуються на вимогах закону, а тому, до задоволення не підлягають.

Судові витрати по справі підялгають покладенню на сторони в тих межах, в яких вони їх понесли.

Виходячи з наведеного, на підставі ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 23, 316-319, 368, 405 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного Кодексу України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212- 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Судові витрати по справі покласти на сторони в тих межах, в яких вони їх понесли.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Борщівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні при його оголошенні в 10-ти денний строк з дня отримання його копії.

Головуюча :