У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що позивач є власницею квартири АДРЕСА_1. За її згодою в квартирі з 2008 року проживали та були зареєстровані її дочка - ОСОБА_9, та діти останньої - малолітня донька ОСОБА_8 та син - ОСОБА_6

З кінця 2013 року відповідачі за власним бажанням в квартирі не проживають, витрати за комунальні послуги не сплачують. Самостійно сплачувати комунальні послуги та утримувати квартиру, виходячи з кількості зареєстрованих осіб позивач не в змозі, оскільки її доходи не дозволяють такі витрати.

У листопаді 2015 року ОСОБА_9, в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8, подала зустрічний позовом, в якому просила усунути їй перешкод у користуванні зазначеною квартирою шляхом її вселення разом з ОСОБА_8.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_9 та її діти в зазначеній квартирі проживали постійно, регулярно сплачувала комунальні платежі, робила ремонт, у липні 2014 року встановила за власні кошти лічильник газу. У 2013 році між сторонами вникли неприязливі стосунки у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 отримала банківські кредити, а ОСОБА_7 відмовилася їй допомагати у поверненні отриманих коштів. Виникнення конфліктних ситуацій та сварок, що відбувалися у присутності малолітньої доньки, негативно стали впливати на психологічний стан дитини, у зв'язку з чим у березні 2013 року ОСОБА_7 з дітьми тимчасово переїхала до будинку колишнього чоловіка, де відсутні належні умови для проживання. Внаслідок переїзду до такого житла дитина почала хворіти, в результаті чого, восени 2013 року вона з дітьми повернулася до спірної квартири. Проте у січні 2014 року у зв'язку з частими сварками знову переїхала до будинку колишнього чоловіка, а 25 травня 2014 року з тих же підстав з дітьми знову повернулися проживати у спірну квартиру. Наприкінці серпня 2014 року знову була змушена залишити спірну квартиру.

ОСОБА_7 посилалася на те, що ОСОБА_5 перешкоджає їй з дітьми користуватися житлом та вигнала їх з квартири, у зв'язку із чим, порушенні її права та права малолітньої дитини, які підлягають поновленню шляхом вселення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, зустрічний позов задоволено. Вселено ОСОБА_9, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8 в квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_5, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи вимоги зустрічного позову виходив з того, що відповідачі правомірно зі згоди власника, як члени його сім'ї, вселилися та проживали в спірній квартирі, крім того, тимчасово не проживаючи в ній, менше року, не втратили правового зв'язку з квартирою.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого та, вважаючи їх законними і обґрунтованими залишив ухвалене ним рішення без змін.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1, вказана квартира належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 2 листопада 2015 року (а.с. 8, 9, 40).

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_9, її дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Відповідно до довідки від 7 грудня 2015 № 902А, платежі за послуги водопостачання та водовідведення за період травень-липень 2014 року здійснювалися ОСОБА_7

Згідно з наявними в матеріалах справи копіями квитанцій ОСОБА_9 здійснювала платежі за послуги з утримання житлового будинку з травня 2014 року по серпень 2015 року.

Заявою від 2 квітня 2014 року ОСОБА_9 повідомила начальника ЖЕО, що ОСОБА_5, вигнала її разом з дітьми зі спірної квартири та просила повідомити у випадку, якщо остання буде намагатися зняти їх з реєстраційного обліку (а.с. 76).

З заявою до адміністрації МКП «Миколаївводоканал» 28 липня 2014 року ОСОБА_9 зверталася з приводу перешкод з боку позивача за первісним позовом щодо встановлення лічильника води (а.с. 77). За даними акту цієї установи лічильник холодної води було встановлено в спірній квартирі 31 липня 2014 року за присутності ОСОБА_9 (а.с. 79).

Копії квитанцій, надані ОСОБА_9, по сплаті комунальних послуг за вказаною адресою свідчать про те, що остання в період з травня 2014 року по серпень 2015 року здійснювала оплату цих послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Україниз урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК Україничлени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст. 405 ЦК Україничлени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, право користування житлом набувають члени сім'ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім'ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства.

Згідно ст.64, ч.4 ст.156 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаномужилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Суди попередніх інстанції, вирішуючи даний спір дійшли обґрунтованого висновку, що відповідачів за первісним позовом залишалася заінтересованість щодо проживання у квартирі, що підтверджується оплатою платежів за комунальні послуги, з утримання прибудинкових територій за період травень 2014 року - серпень 2015 року, ввезення до спірного приміщення меблів, встановлення лічильника на воду. За зазначеною адресою залишалися особисті речі відповідачів.

Відповідачі за первісним позовом правомірно за згодою власника, як члени його сім'ї, вселилися та проживали в спірній квартирі. Тимчасово не проживаючи у квартирі менше року, не втратили правового зв'язку з квартирою, тому правові підстави для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою відсутні.

Вказані обставини є підставою для вселення у спірну квартиру позивача за зустрічним позовом та її неповнолітньої доньки, оскільки матеріалами справи підтверджується та встановлено судами в ході розгляду справи, що ОСОБА_5 перешкоджає ОСОБА_7 та її дочці ОСОБА_8 користуватися житлом.

Перевіряючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку вказаним обставинам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Відповідачі не втрачали правового зв'язку з квартирою, мали намір продовжувати у ній проживати.

Доводи касаційної скарги щодо наявності у спірній квартирі лише однієї кімнати не можуть бути взяті до уваги, оскільки в матеріалах справи міститься технічний паспорт на зазначену квартиру, з якого вбачається, що квартира двокімнатна, також площа цієї квартири зазначена в правовстановлюючих документах на право власності на це нерухоме майно. З довідки форми № 3 від 11 грудня 2014 року вбачається, що у спірній квартирі проживають сторони та займають дві кімнати.

Повно встановивши обставини справи з урахуванням об'єктивно оцінених доказів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно застосував вищевказані норми матеріального права до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог первісного позову та наявність підстав для задоволення вимог зустрічного позову.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності і обґрунтованості, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку усім доводам апеляційної скарги, висновки щодо яких виклав в мотивувальній частині постановленої ухвали та обґрунтовано виходив з того, що правові підстави для скасування рішення місцевого суду відсутні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
суддіВ.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська