Апеляційний суд Житомирської області
Справа №282/943/16 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 27 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 22 листопада 2016 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи його тим, що 13.05.2004 між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №SAMDN0349 про надання останньому кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Оскільки ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання належним чином не виконував станом на 25.08.2016 утворилась заборгованість у сумі 16559,56 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 22 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов банку.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним дослідженням судом письмових доказів та дійсних обставин справи, що мають значення для справи.

Позивач вважає, що судом при винесенні оскаржуваного рішення не було враховано вимог ст. ст. 253, 261 та 264 ЦК України.

У своїх доводах також посилається на правову позицію Верховного Суду України висловлену у постанові від 17.09.2014 по справі № 6-95цс14.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13 травня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №SAMDN0349 шляхом його підписання та заяви-анкети, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі Умови), Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами кредитний договір.

На підставі зазначеного договору ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_2 не виконав своїх зобовязань за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ КБ «ПриватБанк» утворилася заборгованість.

У своїх запереченнях на позов ОСОБА_2 у суді першої інстанції не визнав позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на сплив позовної давності.

Відмовляючи банку у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що банком пропущений строк звернення до суду.

Із таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи сторони узгодили, що заборгованість за договором сплачується щомісячними платежами у розмірі

3 % суми заборгованості.

Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору.

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 у 2004 та 2005 роках виконував умови кредитного договору, а в подальшому припинив оплату чергових платежів. Кредитор звернувся до суду з вимогами надавши розрахунок заборгованості станом на 25 серпня 2016 року.

Установивши, що останній платіж за договором ОСОБА_2 здійснив 29 липня 2005 року, а з позовними вимогами банк звернувся до суду у 27 вересня 2016 року, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про пропуск банком строку звернення до суду, обчисливши строк з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Посилання банку в апеляційній скарзі на переривання строку позовної давності у звязку з сплатою ОСОБА_2 платежу (4,45 грн.) 28.04.2015 належними та допустимими доказами не підтверджується.

Такі доводи банку ґрунтуються лише на підставі свого розрахунку, без надання квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження щодо здійснення платежу від 28 квітня 2015 року особисто ОСОБА_2, та про визнання ним боргу. Останній заперечував щодо вчинення таких дій.

Рішення суду відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи, підстав для його зміни або скасування немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: