Справа №295/4367/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.12.2016 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючої - судді Чішман Л.М.

секретаря Савіної Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на жилий будинок,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з указаним позовом, в якому просить визнати її такою, що прийняла спадщину за законом по факту спільного сумісного проживання після смерті чоловіка ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме - житловий будинок АДРЕСА_1.

В обґрунтування вказаних вимог зазначила, що після смерті чоловіка ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1. Вказала, що вони як подружжя, 13.02.1962 року отримавши земельну ділянку для будівництва індивідуального жилого будинку, спільно побудували вказаний будинок та прилеглі до нього господарські будівлі. Після смерті чоловіка, ОСОБА_1 вступила у володіння жилим будинком, проте спадкодавець за життя не зареєстрував його у визначеному законом порядку.

Представник позивача за її участі в судовому засіданні позовні вимоги підтримала , просила задовольнити.

Представник відповідача за її участі в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, в судове засідання 12.12.2016 року не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомила.

Треті особи в судове засідання 12.12.2016 року не з'явились, подали до суду заяви в яких відмовились від прийняття спадщини після померлого батька на користь ОСОБА_1 ОСОБА_2 просила суд розглядати справу у її відсутність.

Свідок ОСОБА_2, яка є донькою позивача в судовому засіданні 08.08.2016 року пояснила, що у 1962 році батькам було виділено земельну ділянку, а починаючи із 1965 року вони уже проживали у побудованому ними будинку.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі вимог ст. 158 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 момер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 25.09.1997 року.

Зі змісту копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 11.01.1959 року вбачається, що ОСОБА_4 був чоловіком ОСОБА_1

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1.

Зі змісту постанови державного нотаріуса Другою житомирської державної нотаріальної контори Бочелюк В.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1741/02-31 від 27.09.2010 року вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1, у зв'язку із тим, що на час смерті спадкодавця документи, що підтверджували б право власності на вказаний житловий будинок відсутні.

В матеріалах спадкової справи №44 заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 міститься копія довідки виданої начальником Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №2819 від 21.09.2010 року, зі змісту якої вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 21.09.2010 року не зареєстровано.

Відповідно до копії архівного витягу із протоколу № 3 засідання виконкому Житомирської міської Ради депутатів трудящих Житомирської області, Української РСР від 13.02.1962 року вбачається, що ОСОБА_4 для індивідуального будівництва відведено земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1.

Зі змісту довідки виданої КП «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 14» №321 від 24.02.2016 року вбачається, що ОСОБА_1, починаючи із 03.05.1965 року по данний час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із положенням ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із таких способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Згідно з п.1 Листа від 16.05.2013року № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Таким чином, до зазначених правовідносин має застосовуватися законодавство, що діяло на момент відкриття і прийняття спадщини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У зазначеному вище Листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних та цивільних справ звернув увагу судів на те, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами були передбачені певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Статтею 9 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року визначено, що цивільна правоздатність це здатність мати цивільні права та обов'язки. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року майно нажите подружжям під час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження майном.

На момент відведення ОСОБА_4 земельної ділянки для індивідуального будівництва питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п"яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР від 18.07.1963 року (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений у статті 21 цього Кодексу.

За статтею 548 ЦК УРСР від 18.07.1963 року (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, та якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 1994 року за № 152/361 (далі Інструкція) ( в редакції що діяла на час відкриття спадщини) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майно можуть бути: довідка житлово експлуатаційної організації, правління житлово - будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обовязковому страхуванню, квитанції про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Нормами ст. 529 ЦК УРСР від 18.07.1963 року (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до копії матеріалів спадкової справи № 44 вбачається, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом, оскільки спільні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовились від належної частки спадкового майна, яке залишилось після смерті батька, ОСОБА_4 на користь їхньої матері ОСОБА_1.

Згідно звіту № 57-12-2016 від 22.12.2016 року про проведення обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж житлового будинку літ. "А" по АДРЕСА_1 встановлено його відповідність державним будівельним нормам та вимогам надійності і безпечності експлуатації, стан будівлі - ІІ задовільний.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спадкоємець за законом ОСОБА_1 спадщину прийняла, оскільки вступила у володіння та управління майном після смерті чоловіка, проживала за однією адресою зі спадкодавцем ОСОБА_4, але внаслідок відсутності державної реєстрації на домоволодіння, яка не була передбачена на час введення будинку в експлуатацію ЦК УРСР, не має змоги на даний час оформити спадщину через нотаріуса, внаслідок відмови у вчинення нотаріальної дії, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, повністю підтверджені документально та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 9, 525, 529, 548, 548 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року та ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. М. Чішман