Справа № 308/756/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Власова С.О.,Фазикош Г.В.,

секретарі: Сочка І.

за участі представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою директора ТОВ «Солум» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Солум» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_6 міський відділ Головного управління ДМС України в Закарпатській області про витребування майна із чужого незаконного володіння, позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А:

ТзОВ «Солум» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_6 міський відділ Головного управління ДМС України в Закарпатській області про витребування майна із чужого незаконного володіння, позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та знання з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна № 83 від 30.03. 2012 року та ОСОБА_2 з реєстру прав власності на нерухоме майно № 3655789 від 05.12. 2012 року ТзОВ «Солум» є власником будинку № 51 по вул. Оноківській в м. Ужгороді, придбаного з прилюдних торгів.

На даний час у вказаному будинку зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, які усі звернення позивача щодо звільнення вказаного будинку ігнорують.

Вказана обставина створює позивачу труднощі матеріального характеру, повязані з оплатною комунальних послуг та відповідно позбавляє права нвлежнм чином володіти та розпоряджатися нерухомим майном.

Позивач вказує на те, що 16.03.2015 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду по справі № 308/9813/14-ц було задоволено позовні вимоги ТОВ «Солум» та усунуто перешкоди в користуванні позивачами спірного будинку за адресою: м. Ужгород, ул. Оноківська, 51, шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідачів, однак 11.06.2015 року колегією суддів Апеляційного суду Закарпатської області вказане рішення було скасоване тільки з тих підстав, що питання зняття з реєстрації повинно бути вирішено згідно процедури, передбаченої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»

На підставі вищезазначеного позивач просить суд визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим будинком № 51 по вул. Оноківська в м. Ужгороді, виселити їх з вказаного будинку, зняти з реєстраційного обліку та витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду директор ТОВ «Солум» подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, якою просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2016 року та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення необґрунтовано з порушеннями норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановивши обставини, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у ній.

Представник відповідачів апеляційну скаргу не визнав. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, колегія приходить до наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з позиції Верховного суду України у справі 6-39цс15 від 18.03.2015 року та позиції викладеній в постанові № 6-39цс15 від 1 8.03.2015 року Верховного Суду України.

Однак з судом першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки до правовідносин сторін дані позиції не застосовуються з наступних причин.

Як встановлено в судовому засіданні, - 30 березня 2012 року TOB "СОЛУМ" отримало Свідоцтво придбання нерухомого майна, видане приватним нотаріусом ОСОБА_6 міського нотаріального округу, зареєстроване в реєстрі за № 833, про те, що Товариству належить на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 403,7 кв.м.. житловою площею 52,2 кв.м., Б-сарай, 1-3 огорожа, І-споруда, альтанка, що знаходиться за адресою м. Ужгород, вулиця Оноківська, 51; земельна ділянка, площею 0,1000 га, кадастровий номер 10100000:36:001:0048, що знаходиться за адресою м. Ужгород, вулиця Оноківська, 51.

Право власності TOB "СОЛУМ" на житловий будинок зареєстроване КП "Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода" ОСОБА_6 міської ради Закарпатської області, про що видано витяг від 06.11.2012 року номер 36142179. TOB "СОЛУМ" придбало нерухоме майно у процедурі прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна.

Станом на січень 2016 року попередній власник вказаного нерухомого майна ОСОБА_3 та члени її сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_5 продовжували без належних правових підстав проживати у вказаному вище житловому будинку, а також за адресою нерухомого майна зареєстроване їх місце проживання органами реєстрації.

Суд неправильно встановивши обставини справи, допустив порушення норм матеріального права та мотивував своє рішення таким: до спірних відносин застосовуються положення ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 109 Житлового кодексу України в редакції від 16.11.2011 року, а відтак Відповідачі не можуть бути виселені без надання їм іншого житлового приміщення; Позивач не довів наявності правових підстав, для визнання Відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Не можуть бути застосовані у справі № 308/756/16-ц висновки Верховного Суду України у справі № 6-39цс15, викладені у постанові від 18.03.2015 року, щодо застосування норми ст. 109 Житлового кодексу України та ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку" виходячи з наступного.

Згідно з статтею 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу1, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має: враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції. викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Обставини справи, суб'єктний склад та предмет позову у справі за результатами якої Верховний Суд України прийняв постанову № 6-39цс15 від 18.03.2015 року є відмінними від обставин справи № 308/756/16-ц за позовом ТОВ "СОЛУМ" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, суб'єктного складу та предмету позову.

Предметом позову у справі, за результатами перегляду якої Верховним Судом України винесена постанова №6-39 цс 15, є: 1) звернення стягнення на предмет іпотеки за позовом Іпотекодержателя; 2) виселення та зняття з реєстраційного обліку мешканців. Натомість у даній справі предметом позову є виселення мешканців та зняття їх з реєстраційного обліку за позовом власника нерухомості.

Позивачем у справі, за результатами перегляду якої Верховним Судом України винесена постанова № 6-39цс15, є Банк-Іпотекодержатель, на відміну від TOB "СОЛУМ", яке є дійсним власником нерухомості, на підставі Свідоцтва від 30.03.2012 року.

Крім того, встановлено, що відповідачам у справі № 308/756/16-ц на праві власності належить низка об'єктів нерухомого майна, в т.ч. житлові приміщення.

Так, у власності ОСОБА_3 є квартира у м. Ужгород, житловою площею 45,3 кв.м.; ОСОБА_7 - серед іншої нерухомості також квартира в м. Ужгород, житловою площею 44,5 кв.м.; ОСОБА_5 - домоволодіння (будинок) в Мукачівському районі, житловою площею 37,3 кв.м. (Інформаційні довідки з ДРРПНМ та РПВН, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта містяться в матеріалах справи ).

Навіть якщо брати до уваги позицію відповідачів, то такі забезпечені житлом в межах норм забезпечення житловою площею згідно з ст. 47 Житлового кодексу Української PCP, а виселення не призведе до втрати відповідачами єдиного житла.

Таким чином, колегія приходить до переконання, що застосування судом першої інстанції під час вирішення справи № 308/756/16-ц висновків, викладених в постанові № 6-39цс15 від 1 8.03.2015 року Верховного Суду України, є помилковим.

Положення ст. 109 Житлового кодексу України у чинній редакції не поширюються на правовідносини, що виникли до 16.10.2011 року, а саме у 2007 році.

Позивач зазначав в апеляційній скарзі про те, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011 року внесено зміни до ст. 109 ЖК України, зокрема, в частині процедури виселення із житлових приміщень, раніше переданих в іпотеку. Згідно з п. 2 Прикінцевих положень цього Закону дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Суд першої інстанції не врахував положення ст. 5 Цивільного кодексу України згідно з якою новий акт цивільного законодавства застосовується лише до тих прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Новому закону зворотної сили не надано (ст. 58 Конституції України). Аналогічні висновки викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.01.2014 року у справі № 6-45396св13.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норми п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 2.09.2011 року та ст. 109 Житлового кодексу України в редакції від 16.11.2011 року до правовідносин, що виникли у 2007 році.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права потягло за собою прийняття незаконного рішення.

Таким чином, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Солум» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_6 міський відділ Головного управління ДМС України в Закарпатській області про витребування майна із чужого незаконного володіння, позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення з реєстраційного обліку підлягає до часткового задоволення в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Що стосується позовної вимоги про витребування з незаконного володіння будинку, то така вимога на переконання колегії є зайвою, оскільки відповідачі даним майном вже не володіють.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,

Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу директора ТОВ «Солум» задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2016 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги директора ТОВ «Солум» задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування жилим будинком №51 по вул. Оноківській в м. Ужгород.

Виселити ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3 із будинку №51 по вул. Оноківській в м. Ужгород.

Зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3 із будинку №51 по вул. Оноківській в м. Ужгород.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його постановлення і може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді