У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ШишкінаА.О., управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про встановлення факту проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною, сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, визнання недійсним шлюбного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київського області від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому посилався на те, що з 21 грудня 2007 року до 03 лютого 2015 року перебував із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. До реєстрації шлюбу з відповідачем вони з лютого 2005 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та за спільні сумісні кошти придбали земельну ділянку загальною площею 0,149 га за адресою: АДРЕСА_1, на якій збудували житловий будинок загальною площею 253,2 кв. м, житловою площею 166,0 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами. Право власності на все набуте майно було зареєстровано на відповідача.

Під час шлюбу було придбано автомобіль марки «ВMW 530і», 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований на відповідача. Посилаючись на те, що зазначене майно придбане ними до реєстрації шлюбу, але під час проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2005 року по грудень 2007 року. Визнати спільним майном подружжя земельну ділянку загальною площею 0, 149 га по АДРЕСА_1 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за цією ж адресою, автомобіль марки «БМВ 530і», 2003 року випуску, визнати за ним та відповідачем за кожним право власності на Ѕ частини спірної земельної ділянки, житлового будинку та автомобіля марки «БМВ 530і», 2003 року випуску.

Крім того позивач указував, що 02 серпня 2013 року ним та відповідачем укладено шлюбний договір, яким визначено, що все спірне майно, яке було ними набуто під час проживання однією сім'єю до укладення шлюбу належить на праві власності ОСОБА_3

Однак позивач не згоден миритися з умовами контракту, який ним було підписано в результаті обману та під психологічним тиском. Під час умовляння його підписати шлюбний договір відповідач наголошувала, що це договір буде формальним, виключно задля її душевного спокою, що вони будуть проживати разом однією родиною як і раніше, і мова про поділ майна та розлучення ніколи не буде йти. Але всупереч моральним засадам суспільства, відповідач ввела його в оману з метою позбавити його будь-яких майнових прав на майно набуте під час спільного проживання.

Тому позивач, посилаючись на те, що умови шлюбного договору ставлять його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, просив на підставі статті 103 СК України, статей 203, 231 ЦК України визнати зазначений шлюбний договір недійним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 15 грудня 2015 року, у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 21 грудня 2007 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, актовий запис № 2751.

Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, що виданий Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів 24 травня 2006 року, ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка загальною площею 0,149 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23 листопада 2007 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку загальною площею 253, 2 кв. м, житловою площею 166, 0 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

02 серпня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. було посвідченого шлюбний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до умов якого земельна ділянка загальною площею 0,1497 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок загальною площею 253,2 кв. м, житловою площею 166,0 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_3

Пунктом 5 даного шлюбного договору сторони домовились, що рухоме майно, а саме: транспортний засіб - автомобіль марки «ВMW 530і», 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який придбано ОСОБА_3 за власні грошові кошти 29 листопада 2012 року, який належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 виданого ВРЕР № 1 УДАІ ГУМВС України в м. Києві, вважається її особистою приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься ОСОБА_3 на її власний розсуд.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно із частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК Українизакріплена можливість врегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Оскільки договір, у тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК Українипідставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно із частиною другою статті 60 СК Українивважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила, зокрема, у статті 62 цього Кодексу.

На майно, набуте чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час спільного проживання однією сім'єю також поширюється режим спільного сумісного майна подружжя та положення глави 8 СК України, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (стаття 74 СК України).

Разом із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК Українимістяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу, висновки судів попередніх інстанцій про відповідність шлюбного договору вимогам СК України та ЦК України є правильними.

Також суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивачем не доведено факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2005 року по грудень 2007 року, правильно вважали, що у такому випадку відсутні підстави для встановлення такого факту та відповідно поділу майна.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновкупро відхилення касаційної скарги і залишення без змін оскаржуваних рішень судів.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київського області від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: О.В. Кадєтова

С.О. Карпенко