Справа № 509/4125/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання шлюбного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

10 вересня 2015 року, позивач ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати обєктами спільної сумісної власності подружжя його та відповідачки наступне майно : нежитлові приміщення офіс №17, загальною площею 34,3 кв.м. та офіс №18, загальною площею 33,6 кв.м, які знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, віл. Іллічівська, буд. 1; вантажний сідловий тягач VOLVO, модель FH12, реєстраційний номер НОМЕР_1; напівпречеп бортовий тентова ний марки GEN.TRAIL реєстраційний номер ВН 3922ХО та напівпричіп (самоскид) марки Wielton р/н НОМЕР_2, поділити вказане майно між ним та відповідачкою, визнавши за ним право власності на 1/2 частину вищезазначеного майна, мотивуючи це придбанням вищевказаного майна за спільні сімейні кошти в період їхнього шлюбу, в якому народилось двоє малолітніх дітей : донька Ангеліна, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, розірваного рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.07.2015 р., і за яким малолітні доньки залишились на вихованні матері відповідачки.

Під час розгляду даної справи у суді, 09.02.2016 р. позивачем було подано до суду позов до відповідачки про визнання недійсним нотаріального посвідченого шлюбного договору від 03.07.2015 р. (реєстр. № 1568), укладеного між ним та відповідачкою, який ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 10.02.2016 р. було обєднане в одне провадженні с даною цивільною справою, мотивуючи це оманою, в яку ввела його відповідачка під час укладення оспорюваного шлюбного договору з метою заволодіння їхнім спільним рухомим та нерухомим майном, набутим за час їхнього шлюбу на спільні кошти, фактично позбавивши його майна, і приховавши від нього факт подачі нею до суду позову про розірвання шлюбу, про який він не знав.

В судовому засіданні позивач та його представники за довіреностями повністю підтримали позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя та визнання шлюбного договору недійсним.

Відповідачка та її представники за довіреностями категорично заперечували проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим і направленим на особисте збагачення позивача за рахунок батька відповідачки, який будучи священником, за особисті кошти придбав для своєї доньки вищевказане нерухоме та рухоме майно для здійснення своєю донькою підприємницької діяльності з огляду на те, що позивач колишній чоловік відповідачки ніколи офіційно не працював, грошей, достатніх для придбання спірного майна не заробляв, а зароблені ним кошти у батька відповідачки на території церкви (приходу), витрачав на свої власні потреби, не утримуючи свою сім`ю, яка на той час, складалась з дружини та двох малолітні доньок, зазначивши вказані доводи у своїх письмових запереченнях на позов.

Заслухавши доводи сторін, їхніх представників, пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та дослідивши матеріали справи і додатково надані письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У відповідності до приписів ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пунктами 7,8,21 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі, якщо правочин ще невиконаний він є таким, що створює жодних юридичних наслідків, як це передбачено ч. 1 ст. 216 ЦК України. Правочин визнається вчиненим під впливом обману випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Суд встановив і підтверджено сторонами, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований ВРАЦСом Овідіопольського РУЮ Одеської області 05.06.2009 р. (актовий запис № 57), під час якого у сторін народились малолітні доньки : Ангеліна, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 був розірваний рішенням Овідіопольського р/с Одеської області від 07.07.2015 р., яке набрало законної сили 20.07.2015 р. (а.с. 18-19).

При чому, з вказаного рішення суду видно, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши до суду свою письмову заяву, в якій повністю визнав позов та на підставі ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутністю. У звязку з чим, суд вважає безпідставними посилання позивача ОСОБА_1 на те, що йому нібито не було відомо про знаходження на розгляді в Овідіопольському райсуді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до нього про розірвання шлюбу.

Частиною 3 резолютивної частини рішення суду від 07.07.2015 р. було вирішено малолітніх дітей доньку Ангеліну, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити на вихованні матері ОСОБА_2 і які на сьогодні, як встановив суд і було підтверджено самим позивачем, проживають разом з відповідачкою, а він, в свою чергу не сплачує своїм малолітнім дітям аліменти і не надає їм жодного копійки на їхнє утримання, проти чого він не заперечував в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Суд встановив і це було підтверджено матеріалами справи, що 03.07.2015 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу було посвідчено шлюбний договір (реєстр. № 1568), укладений між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1, згідно якого сторони встановили правовий режим майна, набутого у шлюбі, а саме : нежитлове приміщення, офіс №17, загальною площею 34,3 кв.м., за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, віл. Іллічівська, буд. 1, яке придбане на імя дружини ОСОБА_2; нежитлове приміщення, офіс №18, загальною площею 33,6 кв.м., за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, віл. Іллічівська, буд. 1, яке придбане на імя дружини ОСОБА_2; земельна ділянка (кадастровий номер :01:002:1613) загальною площею 0,3 га яка придбана на імя дружини ОСОБА_2; напівпречеп самоскид марки WIELTON, реєстраційний номер НОМЕР_2, який зареєстрований на імя ОСОБА_2 - є виключно особистою приватною власністю дружини - ОСОБА_2 (а.с. 40-42).

При чому, у вказаному шлюбному договорі сторони, розписавшись під ним домовились про непоширення ст. 60 СК України на вищевказане майно, а також, що зазначене майно не підлягає розділу між подружжям, в тому числі при можливому розірванні шлюбу та поділі майна, при відчуженні (продажу, міні, даруванні та інше) або переадачі в користування, передачі в іпотеку, найом (оренду) зазначеного майна, згода другого з подружжя на такі дії не потрібна (п. 1 шлюбного договору).

Пунктами 6,7,9 вказаного шлюбного договору передбачено подружжя, за взаємною згодою, має право відмовитися від цього шлюбного договору. Права та обовязки подружжя, встановлені цим шлюбним договором припиняються в день подачі нотаріусу заяви про відмову від цього шлюбного договору, проте це положення не поширюється на майно, зазначене в п. 1 цього договору. В разі розірвання шлюбного договору майно, яке є особистою власністю кожного з подружжя залишається його власністю, інше майно, яке є особистою власністю кожного з подружжя залишається його власністю, інше майно, як придбане в період зареєстрованого шлюбу, за винятком майна, зазначеного в п. 1 цього договору, розподіляється між подружжям згідно діючого законодавства України. Цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє на протязі зареєстрованого шлюбу, а п. 1 цього договору діє і після припинення шлюбу.

Сторонам договору нотаріусом було роз`яснено зміст ст.ст. 60,70,97 СК України, а п. 12 договору передбачено, що цей договір прочитано кожною із сторін, після чого нотаріусу підтверджено про відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов договору, а також, що кожна зі сторін однаково розуміє значення, умови договору та його правові наслідки, які повністю відповідають дійсним намірам кожної зі сторін, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

В судовому засіданні особисто позивач ОСОБА_1 підтвердив суду, що дійсно повністю ознайомився зі змістом шлюбного договору та його умовами, який був в наголос зачитаний йому нотаріусом, і після цього, він добровільно поставив під ним свій особистий підпис та підтвердив суду факт розяснення йому нотаріусом вимоги ч. 4 ст. 93 СК України, відповідно до якої вказаний шлюбний договір не ставить його особисто у надзвичайно невигідне матеріальне становище (п. 10 договору).

Суд встановив і це було підтверджено відповідачкою та свідками ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що відповідач ОСОБА_1 після одруження з відповідачкою ніколи не був офіційно працевлаштований, ніколи не заробляв кошти для сім`ї, і якого після одруження, сім`я відповідачки взяла до себе, батько відповідачки (священник) надавав йому господарську роботу на території церкви, сплачуючи йому певні грошові кошти, щоб «його зять не сидів без діла…», розуміючи при цьому, що у його доньки з ОСОБА_1 є двоє малолітніх доньок, для забезпечення яких, він придбав за свої власні кошти земельну ділянку, спірні два нежитлових офісних приміщення та 3 транспортні засоби (вантажні автомобілі), зареєстрував свою доньку ОСОБА_2 як приватного підприємця, яка на гроші свого батька займалася вантажними перевезеннями, до яких позивач не мав ніякого відношення, не приймав жодної участі у підприємницькій діяльності ОСОБА_2, до справ якої ніколи не втручався, роблячи незначні і не важкі роботи по прибиранню території церкви, періодично виготовляючи та допомагаючи у виготовленні надгробних памятників. Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтвердили суду, що разом із батьком відповідачки, за його особисті кошти разом купляли вантажні автомобілі, за придбанням яких разом їздили по Україні, а позивач ніколи не мав відношення до вказаних автомобілів і ніколи не заробляв грошей для їх придбання, так як заробітну плату йому сплачував особисто батько відповідачки.

Крім цього, свідок ОСОБА_5 пояснив, що родину ОСОБА_2 він знає, оскільки проводив ремонтні роботи для вантажного автомобіля та причепа. Вказаний вантажний автомобіль та причеп було придбано за гроші батька ОСОБА_2 священнослужителем ОСОБА_3, які були виручені за продаж будинку у м. Вінниці, і позивач ОСОБА_1 гроші на придбання запчастин для ремонту вантажівки не давав, участі у купівлі вантажівки та причепу не приймав, і ОСОБА_1 він бачив один або два рази, який проходив поряд та спитав, як проходить ремонт.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що із сторін він знає лише відповідачку ОСОБА_2, оскільки разом з її батьком священником ОСОБА_3, з яким працював раніше, він їздив купляти тягач Вольво, та потім приймав участь при його документальному оформленні. Вказаний тягач та причеп були придбані на гроші ОСОБА_3, які були виручені за продаж будинку у м. Вінниці. Позивач ОСОБА_1 не займався пошуком тягача для покупки та не брав ніяких дій повязаних з ремонтом тягача.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що позивача ОСОБА_1 вона знала раніше, так як разом з ним працювала в ПП «Аванта», показавши, що у позивача ОСОБА_1 ніколи не було ні грошей, ні свого житла, оскільки він проживав у гуртожитку при вказаному підприємстві, а коли він одружився з відповідачкою ОСОБА_2, то він зрадів та всім знайомим розповідав, як йому пощастило у житті, оскільки одразу у нього зявився дах над головою та гроші на життя. Під час спільного життя з відповідачкою у позивача ніколи не було постійного доходу, він перебивався рідкими, тимчасовими та мінливими заробітками, а спірне рухоме та нерухоме майно було придбано лише за гроші батька відповідачки ОСОБА_3

В судовому засіданні, позивач пояснив, що нібито достатньо заробляв, виготовляючи надгробні памятники, за що отримував від свого тестя батька відповідачки 10000-23000 грн., що на думку суду є безпідставними твердженнями не підтвердженими жодними належними та допустимими документальними доказами, адже як показав сам позивач, гроші від батька своєї дружини від отримував неофіційно, а відповідачка в судовому засіданні вважала вказані грошові суми маячнею і вигадками, що підтвердили вищевказані свідки, які підтвердили суду, що позивач ледве заробляв собі на особисті потреби, і показали суду, що подружжя позивача повністю утримувала відповідачка, отримуючи чималі прибутки від здійснення нею підприємницької діяльності завдяки саме своєму батькові, який і піклувався про добробут і матеріальне збагачення сім`ї своєї доньки ОСОБА_2, яка постійно працюючи підприємцем, ще й доглядала своїх малолітніх доньок.

Судом не приймаються до уваги показання свідка з боку позивача ОСОБА_4, який є його товаришем і працював разом із ним по виготовленню памятників, і показання якого, у звязку з чим, є необєктивними на користь позивача.

Також, суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердив факт продажу ним особисто напівпречепу-самоскиду марки WIELTON, д/н НОМЕР_2, який він серед іншого майна просить суд поділити, вже після розірвання шлюбу без згоди на те ОСОБА_2, пояснивши, що йому були потрібні гроші на життя. При цьому, відповідачка показала суду, що дізналася про продаж, вказаного автомобілю вже після офіційного припинення шлюбних відносин з позивачем, однак не вимагала від нього будь-якої компенсації, незважаючи на те, що саме на її повному утриманні знаходяться їхні дві малолітні доньки, яким позивач не надає жодних грошових коштів на їхнє утримання і будь-яких позовів щодо стягнення аліментів з позивача вона до суду не подавала, знаючи про його матеріальний стан, а шлюбний договір вона уклала за пропозицією свого батька, який в такий спосіб, знаючи свого зятя позивача, намагався захистити як свої гроші, які він надав для придбання вищевказаного рухомого і нерухомого майна, так і інтереси своєї доньки, яка у випадку розірвання шлюбу могла залишитися з двома малолітніми дітьми без засобів існування.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вищевказаний позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання шлюбного договору недійсним направлений саме на власне збагачення за рахунок свого колишнього тестя батька відповідачки, так як пояснив сам позивач, у нього не має ні постійної, ні тимчасової роботи, а також у нього відсутні засоби існування, які він втратив після розірвання шлюбу з відповідачкою, періодично проживаючи серед могил, на кладовищі, яке відноситься до церкви, в якій служить священником батько відповідачки, і якому було соромно перед міськими жителями, серед яких він користується повагою як церковний служитель, за свого колишнього зятя, а тому він через відповідачку, запрошував позивача періодично пожити у них в будинку, проти чого не заперечував останній.

Суд встановив обсяг всього майна набутого подружжям за час шлюбу у вигляді вищевказаного рухомого та нерухомого майна, набутого саме за гроші батька відповідачки, з підстав описаних вище і дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позову ОСОБА_1, який саме у спосіб подачі такого позову до суду намагається хоч якимось чином виправити та збагатити свій матеріальний стан, не утримуючи своїх малолітніх дітей, які після розірвання шлюбу проживають разом із своєю матір`ю відповідачкою, яка завдяки саме вищевказаному спірному майну, придбаному за кошти її батька, до якого ОСОБА_1 не має ніякого відношення, так як не придбав його, і яке вона використовує як приватний підприємець для утримання себе та двох малолітніх доньок, і жодних належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України щодо придбання спірного майна саме за спільні гроші подружжя позивачем суду не надано і відповідно у суду вони відсутні, як і відсутні жодні докази нібито омани, в яку начебто ввела його відповідачка при укладенні шлюбного договору, які мають істотне значення по суті спору з підстав описаних вище, які зокрема, визначені п.п. 7,8,21 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказані вище.

Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 05.10.2015 р. у вигляді накладення арешту : на нежитлове приміщення офіс № 18, загальною площею 33,6 кв.м (номер запису про обтяження 11512255, індексний номер 45267308 від 07.10.2015 р.) та на нежитлове приміщення офіс № 17, загальною площею 34,3 кв.м (номер запису про обтяження 11512107, індексний номер 45266769 від 07.10.2015 р.), які знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Іллічівська, 1, вантажний сідловий тягач Volvo модель FH12, р/н НОМЕР_1, напівпричіп бортовий тентований марки Gen.Trail р/н НОМЕР_3, напівпричіп (самоскид) марки Wielton р/н НОМЕР_2.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-61,88,154,169,209,212,214,215,218 ЦПК України, ст.ст. 60,61,63,65,68-71,93,97 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 218,316,317,368,369,372 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -

В И Р І Ш И В :

1.В задовленні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання шлюбного договору недійсним відмовити;

2.Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 05.10.2015 р. у вигляді накладення арешту : на нежитлове приміщення офіс № 18, загальною площею 33,6 кв.м (номер запису про обтяження 11512255, індексний номер 45267308 від 07.10.2015 р.) та на нежитлове приміщення офіс № 17, загальною площею 34,3 кв.м (номер запису про обтяження 11512107, індексний номер 45266769 від 07.10.2015 р.), які знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Іллічівська, 1, вантажний сідловий тягач Volvo модель FH12, р/н НОМЕР_1, напівпричіп бортовий тентований марки Gen.Trail р/н НОМЕР_3, напівпричіп (самоскид) марки Wielton р/н НОМЕР_2 скасувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Д.М. Гандзій