Ухвала

Іменем україни

25 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування, визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, стягнення грошових коштів, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив усунути ОСОБА_4 від права на спадкування після смерті матері ОСОБА_8, яка помела ІНФОРМАЦІЯ_1 року; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері на наступне майно: ѕ частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 94,7 кв. м; житловий будинок АДРЕСА_2 разом із земельною ділянкою площею 0,173 га; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, видане 09 листопада 2009 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_4, у порядку спадкування після смерті матері на грошові кошти у сумі 38 203,85 доларів США з відповідними процентами, компенсаціями та індексаціями, що знаходились у Крутогорному відділенні Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з ОСОБА_4 на свою користь грошові кошти в сумі 38 203,85 доларів США з відповідними процентами, компенсаціями та індексаціями, що знаходились у Крутогорному відділенні Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 17 квітня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 8018047; витребувати від ОСОБА_7 на свою користь ѕ частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 94,7 кв. м; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2, укладений 19 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,173 га по АДРЕСА_3 укладений 19 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В.; витребувати від ОСОБА_6 на свою користь вказані житловий будинок та земельну ділянку; стягнути з ОСОБА_4 на свою користь грошові кошти в сумах: 34 118,08 доларів США, 38 203,85 доларів США, 31 185 грн 02 коп., 11 499 грн 83 коп., 5 868 грн 50 коп. разом із відповідними процентами, компенсаціями та індексаціями, що знаходилися у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2, укладений 19 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1970.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_3 площею 0,173 га, укладений 19 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1975.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 34 118,08 доларів США, що знаходились в Крутогорному відділенні Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» на депозитному рахунку № НОМЕР_1 за договором № SAMDN2827 від 01 квітня 2008 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 11 499 грн 83 коп., що знаходились у Лівобережному відділенні Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» на депозитному рахунку № НОМЕР_2 за договором № SAMDN0709 від 18 липня 2008 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 15 592 грн 51 коп., що знаходились на депозитному рахунку № НОМЕР_3 в Лівобережному відділенні Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором від 01 листопада 2007 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2 934 грн 25 коп., що знаходились на картковому рахунку № НОМЕР_4 у ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором від 27 жовтня 2006 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2015 року вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного 26 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого 17 квітня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 8018047.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 26 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 17 квітня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 8018047.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними, тобто спадкоємці однієї черги спадкують у рівних частках, а отже, частки у спадщині ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яка відкрилася після смерті їхньої матері ОСОБА_8, є рівними.

Із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8, звернулися у встановлений законом строк як позивач ОСОБА_3, так і відповідач ОСОБА_4 Однак спадкоємцями було отримано тільки свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням.

Судом встановлено, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8, входила, у тому числі, і квартира АДРЕСА_3 ѕ частини якої належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 грудня 1997 року, та на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори 03 листопада 2004 року та зареєстрованого в реєстрі за № 5-2487, яка в подальшому була передана у власність ОСОБА_5, а той у свою чергу передав її у власність ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування після смерті матері ОСОБА_8, яка помела ІНФОРМАЦІЯ_1 року, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з вимогами ст. 1224 ЦК України підставою для усунення від права на спадкування є саме дії особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт. Але ці саме дії не самі по собі тягнуть усунення особи від права на спадкування, а лише за умови, що зазначені дії знаходяться в причинному зв'язку з виникненням права на спадкування у такої особи, або у іншої особи чи із збільшенням їхньої частки у спадщини.

Так, суд вважав, що позивачем не доведено, що ОСОБА_4 були вчинені відносно спадкодавця дії, визначені у ч. 2 ст. 1224 ЦК України, що призвели до збільшення її частки у спадщині.

Із вказаними висновками погодився й апеляційний суд та, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із необґрунтованості вказаних позовних вимог, зазначивши, що під час розгляду справи не встановлено, що відповідачем вчинялися дії у розумінні ч. 2 ст. 1224 ЦК України стосовно померлої матері - спадкодавця у справі.

Крім того, суд дійшов висновку, що із врахуванням положень ст. 1267 ЦК України відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті матері ОСОБА_8, а інших вимог позивачем не заявлялося, що не позбавляє позивача права на звернення до суду з відповідними вимогами.

Установлено, що заповідальне розпорядження зроблене 01 серпня 2008 року ОСОБА_8 у ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунком № НОМЕР_5 на частку грошового вкладу, що належала їй, на ім'я своєї дочки ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, виданого на ім'я ОСОБА_4, посвідченого 09 листопада 2009 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-3058, суд виходив із відсутності для цього правових підстав, у тому числі і передбачених ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач на обґрунтування цих позовних вимог.

Вищевказані висновки судів є правильними та обґрунтованими, адже відповідають нормам матеріального права та узгоджуються з наявними у справі доказами.

Розглядаючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу вищевказаної квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та витребування від останнього її власника - ОСОБА_7 - на користь позивача ѕ частини спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вказаних позовних вимог, зазначивши, що позивач був повідомлений про всі судові процеси, про що свідчить участь його представників під час розгляду справ, тобто він був обізнаний про порушення його прав.

Однак із вказаними висновками обгрунтовано не погодився апеляційний суд, визнавши його помилковим та зазначивши, що суд не взяв до уваги посилання представника позивача на постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 вересня 2014 року у зв'язку з відсутності у позивача правовстановлюючих документів.

На підставі наявних у справі доказів, зокрема, копій судових рішень в інших справах, апеляційний суд дійшов висновку, що станом на 02 жовтня 2010 року, коли колегією суддів Верховного Суду України касаційні скарги в інтересах ОСОБА_4 були відхилені, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2010 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування було відмовлено, залишено без змін, позивачу стало відомо, що його право відновлено.

При цьому апеляційний суд урахував, що всі інші рішення, на які посилалися відповідачі, ухвалювалися за відсутності позивача та у подальшому були скасовані за заявами самої ОСОБА_4

Так, апеляційний суд дійшов висновку, що про відчуження спірного майна на користь третіх осіб позивачу стало відомо вже у 2013 році, зі слів його представника, а взагалі саме з часу отримання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 30 вересня 2014 року у зв'язку з відсутністю у позивача правовстановлюючих документів, зазначивши, що позовна давність не може застосовуватися до частини вимог.

Із врахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції безпідставно застосував до частини позовних вимог строк позовної давності.

Апеляційний суд також дійшов правильного висновку, що право позивача як спадкоємця за законом, порушено, він хоча і не є стороною договору, однак має право ставити питання щодо відновлення свого порушеного права, а саме визнання оспорюваного договору недійсним.

Так, задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеної квартири, апеляційний суд правильно виходив із того, що оспорюваний договір суперечить вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки право власності на цю квартиру набуто відповідачем ОСОБА_4 на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, а саме: договір купівлі-продажу на спірну квартиру укладено у березні 2012 року, хоча ОСОБА_4 у січні 2012 року звернулася до суду із заявою про скасування рішення від 17 червня 2011 року у зв'язку з нововиявленними обставинами, яку 19 січня 2012 року судом задоволено.

Оскільки відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 є одноособовим власником витребуваного майна, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування на його користь спірного майна, визнавши їх передчасними, оскільки позивач як спадкоємець за законом має право лише на його відповідну частку. При цьому апеляційний суд зазначив, що це не позбавляє права позивача на захист свого порушеного права у інший спосіб.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року у нескасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак