РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2016 року Провадження №2/425/559/16

Справа №425/2086/16-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Мирошникової О.Ш.,

за участю секретаря Кулішової О.С.,

з участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідачів ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення, -

встановив:

07 липня 2016 року до Рубіжанського міського суду Луганської області звернулася ОСОБА_1 з позовом, який багаторазово уточнювала, до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, в якому остаточно просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та померлого 24.02.2014 року ОСОБА_8, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.11.2014 року на імя ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_8, визнати право власності позивача на ? частку зазначеної квартири, витребувати ? частку зазначеної квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 та вселити позивача в цю квартиру (т. 1 а.с. 94-95, 198).

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що за рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.06.2015 року встановлено факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_8 в період з 01.01.2004 року по день його смерті 24.02.2014 року, також судом були встановлені обставини щодо набуття 23.07.2008 року ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2 у власність в інтересах сімї. Оскільки позивач та померлий ОСОБА_8 проживали як чоловік та жінка, тому в цей період зазначену квартиру придбали в спільну сумісну власність та ? частка цієї квартири належить позивачу.

Також, в звязку з тим, що квартира була придбана у спільну сумісну власність позивачем та ОСОБА_8, після смерті останнього 24.02.2014 року оформлення на всю квартиру свідоцтва про право на спадщину його рідною сестрою ОСОБА_3 та наступний продаж нею квартири ОСОБА_6 не є законним, тому свідоцтво про право на спадщину на всю квартиру підлягає визнанню частково недійсним.

15.07.2016 року зазначена квартира ОСОБА_6 була продана ОСОБА_7, в звязку з невизнанням відповідачами права власності на ? частку квартири за позивачем, згідно з ст.ст. 330, 387 ЦК України ця частка підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 та позивач просить вселити її в цю квартиру.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримують в повному обсязі, просять його задовольнити повністю.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечує проти позову, просить відмовити в його задоволенні, оскільки вона законно отримала спадщину після смерті свого брата ОСОБА_8 у вигляді квартири, сплатила податок за спадок та в подальшому цю квартиру законно продала ОСОБА_6, який був добросовісним набувачем. 30.11.2016 року відповідач подала до справи свої письмові заперечення (т. 2 а.с. 35-36).

В судове засідання відповідач ОСОБА_6 не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, 26.10.2016 року надав суду заяву про розгляд справи без його участі, також в заяві заперечує проти позову та стверджує, що квартиру придбав по закону у єдиного власника ОСОБА_3 та продав її також по закону, на час продажу йому нічого не було відомо про відкриті судові справи відносно квартири та про її арешти (т. 1 а.с. 178-179).

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 позов не визнає, надає пояснення, що на час укладення договору купівлі-продажу від 15.07.2016 року єдиним власником спірної квартири був ОСОБА_6, обтяження майна були відсутні, всі судові справи на час укладення правочину були закриті, тому правочин відповідає всім ознакам діючого законодавства. Також, представник пояснила, що ОСОБА_1 не надала доказів про свої доходи на час придбання спірної квартири ОСОБА_8, до суду позивач звернулася лише коли квартира вже була продана ОСОБА_6, який як єдиний власник законно продав її ОСОБА_7, також витребувати ? частку квартири не можливо, оскільки ця частка не є індивідуально визначеним майном (т. 2 а.с. 73-75).

В судове засідання відповідач ОСОБА_7 не зявився, причини неявки не повідомив, про час та розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у справі повідомленням.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 заперечує проти позову, пояснює, що вона та її чоловік ОСОБА_7 не порушували прав позивача, вони є добросовісними покупцями спірної квартири, якою законно володіють на день судового засідання, вимоги позивача до них порушує їх право власності на квартиру, позивач не була власником квартири, тому вселяти її підстав немає.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу ОСОБА_9 23.07.2008 року за реєстром № 3537 (т. 1 а.с. 7, т. 2 а.с. 66-67).

24 лютого 2014 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть (т. 2 а.с. 56).

27.11.2014 року державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначену квартиру спадкоємиці ОСОБА_8, який помер 24.02.2014 року, якою є його сестра ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 16, т. 2 а.с. 71).

22.12.2014 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_6 зазначену квартиру за договором купівлі-продажу, ціна продажу становила 149500,00 гривень, які продавець отримала повністю при підписанні цього договору (т. 1 а.с. 19-20).

15.07.2016 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 зазначену квартиру за договором купівлі-продажу, ціна продажу становила 48200,00 гривень, які отримані продавцем до підписання цього договору (т. 1 а.с. 180-181).

Заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.04.2015 року у цивільній справі № 425/3251/14-ц позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задоволено та виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1. Рішення набрало законної сили 13.08.2015 року (т. 1 а.с. 17-18).

Відповідно до рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.06.2015 року по цивільній справі № 425/3239/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійним, визнання права власності, позов задоволено частково та визнано факт сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_8 в період з 01.01.2004 року по день смерті ОСОБА_8 24.02.2014 року. Рішення набрало законної сили 08 вересня 2015 року (т. 2 а.с. 81-84).

Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.06.2015 року встановлено, що надані сторонами докази свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 проживали спільно, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні витрати та придбали в інтересах сімї квартиру АДРЕСА_1. Також, судом встановлено, що ОСОБА_8 набув цю квартиру у спільну сумісну власність, а тому ОСОБА_1 має право на 1/2 частку цього майна. Для того, щоб захистити право власності позивача в суді необхідно визнати квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_8, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири. Підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним буде визнання зазначеної квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири. Таким чином вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину є похідною від вищезазначених вимог. ОСОБА_1 та її представник не просили суд захистити право її власності шляхом визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири, тому з урахуванням принципу диспозитивності підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним відсутні.

Отже, обставини щодо набуття 23.07.2008 року за життя ОСОБА_8, який помер 24.02.2014 року, квартири АДРЕСА_1 в спільну сумісну власність з ОСОБА_1 встановлені рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.06.2015 року у цивільній справі № 425/3239/14-ц та не доказуються при розгляді цієї справи.

Відповідно ст. 74 СК України якщо жінка і чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя).

Як вже зазначалося судом вище, факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_8 в період з 01.01.2004 року по 24.02.2014 року встановлений рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.06.2015 року.

В ході розгляду справи, сторонами суду не було надано доказів щодо існування будь-якого письмового договору між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_8 щодо майна, яке вони придбали в період спільного проживання.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_8 проживали разом як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, кожний працював та мав доходи, спірну квартиру придбали в інтересах сім'ї, що встановлено у рішенні суду від 16.06.2015 року у справі № 425/3239/14-ц.

За встановлення судом факту спільного проживання однією сімєю жінки ОСОБА_1 та чоловіка ОСОБА_8 без шлюбу в період упродовж якого була придбана в інтересах сім'ї спірна квартира, суд вважає, що ця квартира підлягає визнанню спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_8, який помер 24.02.2014 року, тому в цій частині позов підлягає до задоволення.

Разом з цим, суд вважає необхідним уточнити, що з моменту придбання цієї спірної квартири, вона була обєктом права спільної сумісної власності, в тому числі й станом на час смерті ОСОБА_8 24.02.2014 року.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на ? частку квартири:

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_8 за період спільного проживання однією сімєю як чоловік та жінка придбали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1, виходячи з рівності часток кожного з них на цю квартиру, суд вважає за можливе визнати право власності на ? частку спірної квартири за позивачем, то в цій частині позов підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.

Відповідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За спадковою справою, копія якої долучена до справи, єдиною особою, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 була його рідна сестра ОСОБА_3, яка є спадкоємицею другої черги (т. 2 а.с. 51-72).

З урахуванням визнання судом квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частку цієї квартири за ОСОБА_1, у ОСОБА_3 як спадкоємиці другої черги після смерті ОСОБА_8 24.02.2014 року виникло право на спадкування лише частки квартири АДРЕСА_1, яка належала померлому на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_1.

При цьому право власності на частку зазначеної квартири ОСОБА_1 набула з моменту реєстрації цієї квартири за ОСОБА_8, тому на час відкриття спадщини після його смерті 24.02.2014 року ця квартира перебувала у їх спільній сумісній власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, суд дійшов переконання про порушення прав позивача ОСОБА_1 як співвласниці спірної квартири та наявності правових підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину від 27.11.2014 року на імя ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_8, який помер 24.02.2014 року в частині ? частки квартири АДРЕСА_2.

Стосовно позовних вимог про витребування майна від відповідача ОСОБА_7 на користь позивача, суд дійшов такого.

В первісній редакції позовної заяви ОСОБА_1 заявила вимогу до ОСОБА_6 про витребування ? частки спірної квартири із його незаконного володіння. Надалі, позивачем була уточнена ця позовна вимога та заявлена до ОСОБА_7 як нового набувача цієї квартири (т. 1 а.с. 94-95).

Відповідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, добросовісне набуття майна за статтею 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком укладення такої угоди є повернення майна з незаконного володіння.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що ОСОБА_3 для оформлення спадщини отримувала повторне свідоцтво про смерть ОСОБА_8 та дублікат договору купівлі-продажу, при цьому в судовому засіданні вона надала пояснення, що сама в нотаріальній конторі повідомляла, що на спадщину у вигляді квартири може претендувати жінка, з якою проживав за життя її брат ОСОБА_8, також ОСОБА_3 було відомо, що оригінали свідоцтва про смерть ОСОБА_8 та документів на квартиру знаходяться у ОСОБА_1, однак ОСОБА_3 не зверталася до ОСОБА_1 з проханням надати ці документи їй для оформлення спадщини та самостійно оформила дублікати цих документів (т. 2 а.с. 15-21 журнал судового засідання, т. 2 а.с. 56, 66-67).

При цьому з дублікату договору купівлі-продажу вбачається, що нотаріус видає цей дублікат ОСОБА_3 за її заявою замість втраченого оригіналу договору.

Зазначене на думку суду свідчить про те, що ОСОБА_3 розуміла, що ОСОБА_1 як жінка, з якою проживав її померлий брат, може претендувати на квартиру та як наслідок усвідомлювала, що вона не має права відчужувати цю квартиру ОСОБА_6

Обставини щодо проживання у спірній квартирі ОСОБА_1 як члена сімї померлого ОСОБА_8 встановленні у заочному рішенні Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.04.2015 року у цивільній справі № 425/3251/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з квартири (т. 1 а.с. 17-18).

Як вбачається з заочного рішення від 09.04.2015 року та за відомостями програми «Діловодство суду «Д-3», ОСОБА_6 придбавши 22.12.2014 року спірну квартиру вже 30.12.2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про її виселення, оскільки вона проживала в цій квартирі.

Також, ОСОБА_6 вже 23.12.2014 року направив вимогу ОСОБА_1 про її виселення та звільнення спірної квартири (т. 1 а.с. 21).

Тому, суд вважає, що ОСОБА_6 також розумів, що ОСОБА_1 як член сімї померлого ОСОБА_8, після його смерті залишилася проживати в спірній квартирі та претендує на часту в спірній квартирі.

Разом з цим, згідно судових рішень всіх інстанцій у цивільній справі № 425/3239/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факт сумісного проживання, визнання недійсним свідоцтва про спадщину та визнання права власності на частку спірної квартиру, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом 29.12.2014 року (т. 1 а.с. 8-15).

Відповідно ч. 1, 2 до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

В цій справі співвласник квартири ОСОБА_3, частка в якій належала їй за спадщиною, здійснила відчуження всієї квартири покупцю ОСОБА_6, при цьому ОСОБА_3 не мала права відчужувати всю квартиру, оскільки іншим співвласником цієї квартири була ОСОБА_1, хоча остання й не мала правовстановлюючого документу на частку квартири.

За таких встановлених обставин, суд дійшов переконання, що ? частка спірної квартири вибула з володіння ОСОБА_1 не з її волі, а в звязку з тим, що на час смерті ОСОБА_8 24.02.2014 року, вона не мала документу, який засвідчував її право власності на частку квартири.

Як вже зазначалося вище, 15.07.2016 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 спірну квартиру за договором купівлі-продажу за 48200,00 гривень, цей договір було укладено із витребуванням згоди дружини покупця ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 180-181).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 є рідною дочкою ОСОБА_10 та ОСОБА_7 відповідно його зятем. В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 пояснили, що ОСОБА_10 повідомляв про судові справи щодо квартири, які велися у минулому та на час придбання квартири жодних судових справ не було, нотаріус при укладенні договору перевірила відсутність заборон (т. 2 а.с. 21-27).

За ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, що подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, придбаваючи спірну квартиру у батька дружини ОСОБА_6 та укладаючи договір купівлі-продажу 15.07.2016 року, тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем спірної квартири.

В звязку з тим, що судом вище було встановлено, що спірна частка квартири вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею та з урахуванням добросовісного набуття права власності на квартиру ОСОБА_7, суд вважає, що наявні за п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України підстави для витребування ? частки квартири у ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1, тому в цій частині позовні вимоги задовольняються судом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_4, що задоволення цього позову призведе до порушення конституційних прав власників квартири - відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_4, оскільки в цій справі суд здійснює захист раніше порушених прав ОСОБА_1 за її позовом, як співвласниці спірної квартири, з боку інших відповідачів. Одночасно суд вказує, що цивільне законодавство надає досить широкі можливості захистити права й добросовісного набувача, в звязку з витребуванням у нього майна його власником, при цьому вибір способу захисту цих прав належить виключно особі за приписами ст. 19 ЦК України.

Щодо позовної вимоги про вселення позивача у квартиру, суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні в зв'язку з таким:

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У випадку наявності будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі й у спосіб звернення з позовом про вселення.

Однак, позов ОСОБА_1 в частині вселення її до спірної квартири, на переконання суду, не підлягає задоволенню, оскільки доказів наявності перешкод для користування позивачем до справи не надано.

ОСОБА_9 того, в судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що останній раз була в спірній квартирі 25.09.2015 року при проведенні виконавчих дій, доказів спроб вселитися в квартиру позивач суду не надала, пояснила, що фактично проживає за іншою адресою.

Таким чином, за відсутності доказів наявності перешкод у здійсненні права користування квартирою позивачем, позовна вимога про вселення не підлягає задоволенню за недоведеністю.

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволений частково, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору у загальній сумі 2081,00 гривень підлягають покладенню на відповідачів на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам у сумі 693,67 гривень з кожного відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (оскільки до відповідача ОСОБА_4 окремо вимоги заявлені не були та вона залучена до участі у справі як подружжя, то сплата судового збору у сумі 693,67 гривень покладається на її чоловіка ОСОБА_7, до якого заявлені вимоги). Судовий збір, сплачений позивачем за вимогу про вселення, в якій судом відмовлено у сумі 551,20 гривень, залишається за нею.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 205, 206, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

вирішив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення задовольнити частково.

Визнати квартиру № 83 (вісімдесят три) по вулиці Визволителів, будинок 67-А (шістдесят сім А) в місті Рубіжне Луганської області спільною сумісною власністю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 24.02.2014 року та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, станом на день смерті ОСОБА_8 24.02.2014 року.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори Луганської області ОСОБА_11 27.11.2014 року за реєстром № 365, на імя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, після смерті ОСОБА_8, який помер 24.02.2014 року в частині ? частки квартири № 83 (вісімдесят три) по вулиці Визволителів, будинок 67-А (шістдесят сім А) в місті Рубіжне Луганської області.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право спільної часткової власності на ? частку квартири № 83 (вісімдесят три) по вулиці Визволителів, будинок 67-А (шістдесят сім А) в місті Рубіжне Луганської області.

Витребувати у ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ? частку квартири № 83 (вісімдесят три) по вулиці Визволителів, будинок 67-А (шістдесят сім А) в місті Рубіжне Луганської області.

В задоволені решти позову в частині вселення ОСОБА_1 в квартиру № 83 (вісімдесят три) по вулиці Визволителів, будинок 67-А (шістдесят сім А) в місті Рубіжне Луганської області відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, судові витрати у вигляді судового збору у сумі 693,67 гривень (Шістсот девяносто три гривні 67 копійок).

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, судові витрати у вигляді судового збору у сумі 693,67 гривень (Шістсот девяносто три гривні 67 копійок).

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, судові витрати у вигляді судового збору у сумі 693,67 гривень (Шістсот девяносто три гривні 67 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.Ш. Мирошникова