Справа № 362/4094/16-ц
Провадження № 2/362/2402/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Марчука О.Л.,

при секретарі Лущик Т.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей та сімї Васильківської районної державної адміністрації про зміну розміру аліментів та визначення порядку спілкування з дитиною,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначив, що в примусовому порядку з нього на користь відповідачки та іншої жінки стягуються аліменти на утримання їх дітей в розмірі по 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу).

Також зазначив, що на його утриманні перебуває ще й інша жінка з їх дитиною та його мати.

У звязку з цим позивач просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідача з 1/4 частини до 11 % від усіх видів заробітку (доходу).

Крім того, в обґрунтування вимог своєї заяви позивач зазначив, що відповідачка перешкоджає йому у спілкуванні з їх дитиною, а тому, він просить визначити порядок його спілкування з дитиною на території його фактичного проживання два дні на тиждень, один з яких визначається за погодженням із матірю.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги своєї заяви та просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала. Надала суду письмові пояснення у яких посилається на існування у позивача заборгованості по сплаті аліментів на її користь та існування у позивача неофіційних доходів. Також, зазначила, що вона не перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3, який є рідним братом відповідачки, пояснив, що йому відомі обставини коли на прохання відповідача, позивач відмовляв у наданні грошових коштів на потреби їх спільної дитини ОСОБА_4; також пояснив, що йому не відомі факти коли позивач телефонував своїй дочці, при цьому, коли за його присутності, малолітня ОСОБА_4 телефонувала батьку, останній не відповідав.

Третя особа надала суду заяву у якій просила розглянути справу у відсутності свого представника.

Вислухавши пояснення сторін, свідка та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини.

Сторони є батьками дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії 1-ОК № 101198 від 19 серпня 2008 року (а.с. 12).

Дитина проживає разом із матірю, даний факт сторони не оспорили.

З позивача в примусовому порядку на користь відповідача здійснюється стягнення аліментів на утримання їх дочки в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, що підтверджується відповідною постановою державного виконавця Кіт О.С. від 18.05.2013 року про відкриття виконавчого провадження № 38012997 (а.с. 5, 37, 66).

Позивач також є батьком дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії 1-БК № 516497 від 30 серпня 2016 року (а.с. 29).

З позивача в примусовому порядку на користь ОСОБА_6 здійснюється стягнення аліментів на утримання їх дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, що підтверджується відповідною постановою старшого державного виконавця Науменко О.М. від 12.03.2007 року про відкриття виконавчого провадження № 3163709 (а.с. 30).

Також, позивач є батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І-ОК № 313690 від 22 січня 2016 року (а.с. 13).

Відповідно до частини першої статті 192 Сімейного кодексу України, на яку посилається позивач при обґрунтуванні своїх вимог, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Так, враховуючи, що після початку примусового стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання дитини ОСОБА_4, він став батьком іншої дитини ОСОБА_7, слід зробити висновок, що сімейний стан позивача дійсно змінився.

Проте, з встановлених судом обставин справи вбачається, що зменшення розміру аліментів на утримання ОСОБА_4, неминуче призведе до погіршення її становища відносно іншої дитини позивача ОСОБА_5, на утримання якої з останнього також здійснюється стягнення аліментів в такому ж самому розмірі, що і на утримання ОСОБА_4, а саме: 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Тобто, виходячи із загальних засад сімейного законодавства та нормативно-правових положень про охорону дитини, суд переконаний, що зменшення розміру аліментів на утримання ОСОБА_4, як просить позивач, безумовно є порушенням її прав та інтересів дитини на утримання від батька, що в даному випадку, з урахуванням стягнення з позивача аліментів у такому ж самому розмірі на утримання іншої дитини, є неприпустимим.

При цьому, на запитання головуючого в судовому засіданні, позивач не надав зрозумілої та чіткої відповіді відносно того, чому він просить зменшити розмір аліментів саме на утримання дочки ОСОБА_8 та тільки на неї, а не просить змінити розмір аліментів на утримання обох дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які стягуються з нього в примусовому порядку.

Згідно із частиною третьою статті 10 та частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, в порушення наведених вимог процесуального закону, до позовної заяви не додано та в судовому засіданні під час розгляду справи позивачем не надано будь-яких фактичних, прямих, беззаперечних доказів, які б підтверджували ту обставину, що станом на дату його звернення до суду чи/або вирішення даної справи змінився його матеріальний стан чи погіршилось його здоровя або поліпшилось здоровя одержувача аліментів.

Зокрема, додана до позову копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 Серії ААА № 500910 від 27.02.2007 року на імя ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 не свідчить і не підтверджує той факт, що вказана особа дійсно є матірю позивача та перебуває на його утриманні, оскільки позивачем в супереч вимогам частини третьої статті 10 і частини першої статті 60 ЦПК України, не надано суду доказів які б підтверджували його родинний звязок із вказаною особою та інші документи, з яких би вбачалось, що вона дійсно перебуває на утриманні позивача (а.с. 14).

Додана до позовної заяви Довідка ПАТ «ОТП банк» № 69/14-1-1 від 12.08.2016 року також не є доказом того, що ОСОБА_10, яка є матірю малолітньої ОСОБА_7, разом з останньою дійсно перебувають на утриманні позивача (а.с. 15).

Надані позивачем на підтвердження своїх вимог копії фіскальних чеків, на переконання суду, не можна вважати такими, що свідчать про зміну матеріального стану позивача, оскільки зазначені докази не містять інформації щодо особи, яка здійснила придбання лікарських засобів і медичних препаратів, що у них вказані, а також даних про особу, якій призначено зазначені ліки та у звязку з чим (а.с. 31. 32, 33).

Отже, під час розгляду справи, згідно із вимогами статті 60 ЦПК України, позивач не довів перед судом обставин зміни його матеріального стану чи погіршення його здоровя або поліпшення здоровя одержувача аліментів.

Таким чином, не зважаючи на існування передбаченої частиною першою статті 192 Сімейного кодексу України підстави для зменшення розміру аліментів у вигляді зміни сімейного стану платника аліментів, суд приходить до висновку, що без вирішення питання щодо стягнення з позивача аліментів на користь ОСОБА_6, зменшення розміру аліментів, які стягуються на користь відповідача є не обєктивним та несправедливим, оскільки порушує інтереси малолітньої ОСОБА_4.

Одночасно, суд враховує ту обставину, що станом на 30.10.2016 року позивач має заборгованість по аліментам на користь відповідача в сумі 68 518 гривень 10 копійок, про що на запит суду надано відомості Соломянським РВ ДВС м. Києва, які містяться в матеріалах справи на аркушах 62 63, 64 65.

Вирішуючи позовні вимоги про встановлення порядку спілкування з дитиною, суд враховує відповідні положення сімейного законодавства, які зокрема передбачають, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини 1, 2 і 3 статті 157 СК України).

Натомість під час розгляду справи не встановлено, що відповідачка не бажає і не надає позивачу можливості спілкуватися з дитиною та перешкоджає йому у цьому.

Крім того, позивач особисто в судовому засіданні пояснив, що восени 2016 року він проводив певний час із донькою ОСОБА_4.

Відповідно до частина першої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Водночас, на підтвердження обставин, яким позивач обґрунтовує свої доводи, ним не надано суду рішення органу опіки та піклування щодо визначення порядку спілкування сторін із їх дитиною.

До того ж, відповідач зазначила, що вона не заперечує проти спілкування позивача з їх дитиною.

Норма статті 153 СК України передбачає, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Отже, суд приходить до висновку, що відсутня необхідність вирішення питання про порядок спілкування з дитиною саме в судовому порядку, оскільки відповідач не заперечує проти спілкування позивача з дитиною, внаслідок чого, встановлене статтею 157 СК України, право позивача на особисте спілкування з дитиною не порушується, а відповідач не перешкоджає цьому через заборону позивачу спілкуватися з дитиною.

Серед іншого, згідно із частиною другою статті 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, а тому, суд обєктивно позбавлений можливості вирішити вимоги позову про визначення порядку спілкування з дитиною, оскільки формулювання позовних вимог у пункті другому прохальної частини заяви містить фразу «… за погодженням із матірю окремо кожного тижня шляхом письмової домовленості», що є неконкретним, не визначеним та фактично не вирішує питання участі позивача у вихованні дитини, оскільки передбачає необхідність «погодження» і «домовленості» з відповідачем, чим фактично позивач просить в судовим рішенням закріпити в його резолютивній частині норму статті 157 СК України, якою передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Суд звертав увагу позивача на вказаний недолік в ухвалі від 19 серпня 2016 року про залишення позову без руху.

При цьому, встановлені судом фактичні обставини справи не узгоджуються із заявленими позивачем вимогами щодо визначення місця його спілкування з дитиною, оскільки під час встановлення особи позивача він повідомив суду, що проживає у ІНФОРМАЦІЯ_5, а у пункті другому прохальної частини вимог, позивач наводить іншу адресу місця свого фактичного проживання та просить встановити його спілкування з дитиною в селі Руликів Василькіського району Київської області.

Під час розгляду справи, позивач не скористався своїм правом та не уточнив позовні вимоги в цій частині.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги той факт, що відповідач не заперечує проти спілкування їх дитини із позивачем, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визначення способу участі позивача у вихованні дочки через встановлення йому порядку спілкування із нею.

Окремо слід зауважити, що усі письмові докази, які подані сторонами через канцелярію суду після початку розгляду справи по суті, суд не досліджував та не приймає їх до уваги, оскільки, вони є такими, що подані з порушенням цивільного процесуального закону, а саме: вимог статті 27 ЦПК України.

Головуючим в судовому засіданні, серед інших також було розяснено сторонам передбачене частиною першою статті 27 ЦПК України їх право подавати докази та їх обовязок для підтвердження своїх вимог або заперечень подати усі наявні у них докази до початку розгляду справи по суті, закріплений у частині другій статті 27 ЦПК України.

Проте, клопотань або заяв про долучення до матеріалів справи будь-яких доказів і/або інших повязаних із цим клопотань сторони в судовому засіданні до початку розгляду справи по суті не заявили.

Клопотань про забезпечення і/або витребування доказів до та під час розгляду справи заявлено не було.

На запитання головуючого в судовому засіданні, позивача відповів, що він не вважав за потрібне подати до початку розгляду справи по суті наявні у нього усі докази, оскільки «таке питання не стояло».

Отже, під час розгляду справи сторонами, не виконано, передбаченого частиною другою статті 27 ЦПК України обовязку для підтвердження своїх вимог подати усі наявні у них докази до початку розгляду справи по суті.

При цьому, позивач надав суду наявні у нього письмові докази через канцелярію суду вже після дослідження судом письмових доказів, а не до початку розгляду справи по суті, що є порушенням вимог частини другої статті 27 ЦПК України.

До того ж, причини з яких позивач не надав суду наявні у нього усі письмові докази є неповажними, оскільки він просто не вважав це за потрібне.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 153, 157, 159, 182, 192 СК України, ст. ст. 1 11, 57 64, 208, 209, 212 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей та сімї Васильківської районної державної адміністрації про зміну розміру аліментів та визначення порядку спілкування з дитиною відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий