У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: прокурора Грицак Ю.М. і представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Полицької сільської ради Володимирецького району на ухвали Володимирецького районного суду від 2 грудня 2015 року та від 7 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Полиці" про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Володимирецького районного суду від 2 грудня 2015 року визнано укладену 16 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Полиці" (далі - СВК "Полиці") мирову угоду на таких умовах:

1. Визнано за ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2, виданий 29.05.2000 року Кузнецовським МВ УМВС України в Рівненській області, ІПН НОМЕР_1) право власності на будівлю телятника, що знаходиться в с. Полиці Володимирецького району, а саме - на комплекс будівель і споруд НОМЕР_3-НОМЕР_4.

2. Сторони стверджують про відсутність між ними будь-яких інших спорів майнового характеру, які врегульовані даною мировою угодою.

Ухвалою Володимирецького районного суду від 7 грудня 2015 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до СВК "Полиці" про стягнення боргу за договором позики закрито на підставі п.4 ч.1 ст. 205 ЦПК України у зв'язку з укладанням сторонами мирової угоди та визнання її судом.

На ухвали суду керівник Сарненської місцевої прокуратури подав в інтересах держави в особі Полицької сільської ради Володимирецького району апеляційну скаргу, де покликався на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На їх обґрунтування зазначав, що укладена між ОСОБА_1 та СВК "Полиці" мирова угода виходить за межі предмета позову у справі, а її умови залежать від інших обов'язкових факторів - таких як державна реєстрація переходу права власності нерухомого майна, з'ясування наявності заборони відчуження нерухомого майна, його застави, прав на нього третіх осіб, визначення вартості (оцінки) майна та інших обставин, які не були з'ясовані судом у межах розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики.

Вважав, що умови мирової угоди від 16 листопада 2015 року не спрямовані на врегулювання спору, а є по суті вимогою про визнання (перехід) права власності на об'єкт нерухомого майна - будівлю телятника, розташованого у с. Полиці Володимирецького району.

Визнаючи мирову угоду, якою визнано право власності на об'єкт нерухомого майна, судом не надано належної оцінки правовому статусу спірного майна, зокрема поза увагою суду залишено те, що СВК "Полиці" не є власником спірного майна, що стверджується відсутністю свідоцтва про право власності або витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Покликаючись на вимоги ч.ч.1, 2 ст. 182, ч. 4 ст. 334, ст. 392 ЦК України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції від 06.10.2015 року), вказував на хибність висновків суду щодо наявності підстав для визнання мирової угоди, якою фактично визнано право власності на об'єкт нерухомого майна.

Таким чином, внаслідок незаконного переходу права власності на будівлю телятника до ОСОБА_1 останнім неправомірно набуто право на земельну ділянку під спірним об'єктом нерухомості.

З цих підстав просив ухвали суду першої інстанції від 2 грудня 2015 року та від 7 грудня 2015 року скасувати, відмовивши у визнанні мирової угоди, а справу направити до суду, який постановив ухвали, для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи прокурора, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про визнання мирової угоди, укладеної між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що умови мирової угоди не суперечать вимогам закону, не порушують прав, свобод чи інтересів сторін та інших осіб, а сама угода укладена в межах цивільної і процесуальної дієздатності сторін.

Закриваючи провадження у справі, суд урахував те, що ухвала про визнання мирової угоди на момент постановлення даної ухвали набрала законної сили.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 28 травня 2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а СВК "Полиці" прийняв у власність 85 000 гривень. Строк дії позикового зобов'язання склав 3 місяці з дня укладення договору. Після закінчення зазначеного строку позичальник зобов'язався протягом 7 днів повернути позикодавцеві суму позики у повному розмірі. У разі відсутності в позичальника коштів для повернення та в інших випадках борг за згодою позикодавця може бути повернений рівнозначним майном (а.с. 5).

Тоді ж на виконання умов договору СВК "Полиці" видало квитанцію до прибуткового касового ордера №15 про отримання від ОСОБА_1 85 000 гривень (а.с. 6).

В зв'язку з невиконанням СВК "Полиці" позикового зобов'язання позикодавець у вересні 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення з позичальника 85 000 гривень.

Під час розгляду справи в судовому засіданні обидві сторони подали письмову заяву про укладення мирової угоди, за якою СВК "Полиці" в рахунок боргу перед позивачем передає останньому у власність будівлю телятника - комплекс будівель і спору НОМЕР_3, НОМЕР_4 в с. Полиці Володимирецького району, яка є власністю відповідача. На час укладення мирової угоди будівля телятника передана ОСОБА_1 і знаходиться у його володінні. Просили визнати дану мирову угоду і закрити провадження у справі (а.с. 18; 19).

Згідно зі ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. п'ятому п. 24 своєї постанови від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", вбачається, що якщо сторони виявили намір укласти мирову угоду, то при необхідності їм може бути надана можливість оформити умови мирової угоди, для чого суд оголошує перерву в судовому засіданні. У разі якщо умови мирової угоди не суперечать закону, не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб (не сторін), суд визнає мирову угоду та закриває провадження у справі.

До ухвалення судового рішення суд роз'яснює сторонам їх наслідки.

Між тим, оскільки лише власник вправі розпоряджатися належним йому майном, суд першої інстанції при визнанні мирової угоди не звернув увагу на те, чи дійсно належить на праві власності СВК "Полиці" будівля телятника - комплекс споруд і будівель НОМЕР_3-НОМЕР_4. Будь-яких доказів про цей факт відповідач суду не надав, а матеріали справи таких даних не містять.

Також судом не досліджено вартості будівлі телятника, наявність (відсутність) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно і обтяжень на нього.

В зв'язку з наведеним незрозумілим є рішення Виконавчого комітету Полицької сільської ради Володимирецького району №49 від 2 вересня 2015 року "Про присвоєння адреси на будівлю телятника в с. Полиці", де вказано про присвоєння адреси на приміщення комплексу будівель і споруд НОМЕР_3-НОМЕР_4 в с. Полиці, що належить ОСОБА_1 Тобто орган місцевого самоврядування ще до визнання судом мирової угоди уже визнав за позивачем право на будівлю телятника.

Зазначені обставини необхідно перевірити при новому розгляді справи.

В подальшому, рішенням Полицької сільської ради Володимирецького району від 14 березня 2016 року №106 заяву ОСОБА_1 задоволено, надано йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1, 3559 га в с. Полиці Володимирецького району, комплекс будівель і споруд НОМЕР_3, буд. НОМЕР_4 в оренду на 5 років (а.с. 45).

Тобто можливий неправомірний перехід права на будівлю телятника до ОСОБА_1, можливо, зумовив неправомірне надання йому в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівлі.

Окрім того, судом штучно роз'єднано одну процесуальну дію на дві. Замість оформлення визнання сторонами умов мирової угоди і закриття провадження у справі однією ухвалою було постановлено дві ухвали з 5-денним проміжком у часі - окремо про визнання умов мирової угоди та окремо про закриття провадження у справі.

Помимо наведеного, сторони у справі були відсутні в судовому засіданні взагалі, а зміст оскаржуваних ухвал не вказує про додержання судом вимог ст. 206 ЦПК України, тобто наслідки закриття провадження у справі їм роз'яснені не були.

Так, відповідно до ч. 3 цієї статті у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ці обставини в сукупності свідчать про істотне порушення норм процесуального права.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні процесуального питання уваги на викладене не звернув, що призвело до постановлення ухвали, яка не може залишатися чинною.

Сплачений прокуратурою судовий збір у розмірі 2 756 гривень поверненню в дохід держави на даний час не підлягає, оскільки з роз'яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. третьому п. 37 своєї постанови від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", видно, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

Підставою для скасування оскаржуваних ухвал з направленням справи для продовження розгляду відповідно до п. 4 ст. 311 ЦПК України є неправильне застосування норм процесуального права, що потягло неправильне вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу керівника Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Полицької сільської ради Володимирецького району задовольнити.

Ухвали Володимирецького районного суду від 2 грудня 2015 року та від 7 грудня 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду.

Головуючий: Судді: