Справа №489/3133/14-ц 19.09.2016 19.09.2016 19.09.2016
Справа № 489/3133/14-ц Головуючий у 1 інстанції Кокорєв В.В. Провадження №22-ц/784/2066/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1 Категорія 27
У Х В А Л А

іменем України

19 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі:,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а :

29 квітня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Акцент Банк» (далі ПАТ «Акцент-Банк») предявило до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

09 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, складовими якого є заява останнього разом з пам'яткою клієнта, Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. За цим договором ПАТ «Акцент-Банк» надало відповідачеві на платіжну картку грошові кошти у вигляді кредитного ліміту, сума якого визначена у 3 000 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії у розмірі 3,5 % на місяць, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов'язання більш ніж на 120 днів держатель картки сплачує ПАТ «Акцент-Банк» штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та плаваюча складова - у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.

Взяті на себе обов'язки ПАТ «Акцент-Банк» виконало у повному обсязі, надавши відповідачу платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, і чекало відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, проте той взяті на себе обов'язки не виконував, у зв'язку з чим станом на 19 березня 2014 року у нього виникла заборгованість у розмірі 22 847 гривень 87 копійок, з яких:

●3 000 гривень 00 копійок - заборгованість за тілом кредиту;

●11 248 гривень 69 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●7 035 гривень 00 копійок - заборгованість по комісії;

●500 гривень 00 копійок - штраф (фіксована частина);

●1 064 гривні 18 копійок - штраф (процентна складова).

Посилаючись на небажання ОСОБА_2 сплатити борг добровільно позивач просив стягнути заборговану суму за судовим рішенням.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2014 року позов задоволено частково.

Ухвалою цього ж суду від 01 липня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, зазначене рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2016 року в задоволені позову відмовлено за спливом позовної давності.

ПАТ «Акцент-Банк» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилалось на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням районним судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін оскаржене рішення суду 1 інстанції, оскільки воно ухвалено у відповідності з нормами матеріального та процесуального законодавства.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскарженому судовому рішенні, районний суд вважав, що позовна давність за вимогами позивача спливла, і, за наявності заяви відповідача про її застосування, він зобовязаний у позові відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 ЦК України).

Він є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Крім того, договір є підставою виникнення зобовязань.

В силу статей 251, 253, 509, 525-526, 598, 610, 611, 616, 622, 631 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків.

Зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України).

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовязань, що виникають з кредитних договорів і які не виконані належним чином.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини пятої цієї статті за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів даної справи, умовами кредитного договору від 09 вересня 2008 року сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк, що відповідає останньому дню дії кредитної картки включно.

Таким чином, 09 вересня 2010 року був останнім днем, коли позичальник остаточно повинен був виконати взяті на себе обовязки за договором, а у разі невиконання їх, банк мав право з 10 вересня 2010 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованих сум. Проте той подав позовну заяву лише 29 квітня 2014 року, тобто за межами позовної давності. А тому, за наявності заяви представника відповідача про застосування позовної давності, проголошеної у судовому засіданні суду 1 інстанції, суд зобовязаний був її застосувати, у звязку з чим відмовити у позові, що той вірно і вчинив.

Що ж до посилання представника позивача на існуючий 5 річний строк позовної давності по вимогам, то вони не ґрунтуються ні на законі, ні на практиці Верховного Суду України, ні на дійсних обставинах справи, а тому не можуть братися до уваги.

Суд 1 інстанції якраз звернув свою увагу на те, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту фізичним особам в редакції, що передбачає збільшення позовної давності і позичальник їх підписав чи зазначив окремим застереженням у заяві позичальника.

За такого, у позові слід було відмовити за спливом позовної давності, що вірно й зробив суд 1 інстанції.

При цьому, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для врахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стосовно ж тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

За такого, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити за її недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

ОСОБА_4