АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1942/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Свитка С. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівЗахарової А. Ф., Качана О. В.
при секретаріШоколенко Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_6, яким, з урахуванням подальших уточнень, просив стягнути з відповідача на свою користь 538816 грн., що еквівалентно по його розрахунках 20030,0 доларам США, та 1612,00 грн. 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, мотивуючи про те, що 11.01.2013 він надав відповідачу в позику 34530,00 доларів США зі строком повернення до 11.01.2016, що підтверджено розпискою відповідача про отримання коштів. Відповідач вчасно кошти не повернув, що й стало підставою для звернення до суду із даним позовом про стягнення боргу та 3% річних в порядку ст.625 ЦК України.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.07.2016 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вказує на те, що суд не оцінив доводи відповідача; справу розглянуто дуже швидко, що свідчить про зацікавленість судді; суддя не захотів відкласти розгляд справи, коли відповідач не зміг з'явитися у судове засідання з особистих причин; суд помилково дійшов висновку про те, що між сторонами наявні правовідносини з приводу позики, адже з розписки відповідача не вбачається його обов'язок повернути кошти, а зафіксовано лише факт їх одержання (правовий висновок ВСУ у справі №6-144цс15); суд протиправно не допитав свідка ОСОБА_8 попри наявність відповідних клопотань відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав своїх договірних зобов'язань перед позивачем по поверненню позики, що стало підставою для стягнення відповідної заборгованості з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що згідно розписки від 11.01.2013 відповідач ОСОБА_6, як позичальник, отримав від позивача ОСОБА_7, як позикодавця, кошти в сумі 34530,00 доларів США на строк до 11.01.2016.

Факт власноручного написання цієї розписки відповідачем не оспорюється.

Як встановлено судом, позивач у період часу з 01.02.2013 по 03.06.2013 добровільно повернув позивачу частину позики на загальну суму 14500,00 доларів США, тобто реально виконав частину свого зобов'язання, у зв'язку з чим позивач і зменшив свої позовні вимоги, не заперечуючи при цьому факт повернення частини позики.

При цьому, сторони по справі у ході розгляду даного спору як судом першої так і апеляційної інстанції визнавали, що розписки про повернення коштів були здійсненні особисто ОСОБА_7 на вимогу ОСОБА_6, оригінали яких він має при собі, кошти віддавалися ОСОБА_6 в якості виконання зобов'язань за вищевказаною розпискою від 11.01.2013, оскільки жодних інших зобов'язальних правовідносин між сторонами не існувало.

Як вірно зазначено судом першої інстанції згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З показань позивача ОСОБА_7, допитаного судом в якості свідка, вбачається, що до нього звернувся ОСОБА_6 з проханням надати йому в борг певну суму коштів, мотивуючи це тим, що він має намір розрахуватися за придбаний ним в той час автомобіль, а решту коштів - використати у якості обігових у магазині побутової техніки, який за словами ОСОБА_6 належав йому на той час. Оскільки він тоді перебував з ОСОБА_6 в дуже дружніх відносинах і до цього неодноразово позичав йому кошти, які той сумлінно повертав, тому він погодився укласти з відповідачем вищевказаний договір позики, згідно якого сторони домовилися про те, що він дає йому в борг кошти в сумі 34 530 доларів США на строк до 11.01.2016. При цьому, ними було обумовлено, що станом на 11.01.2016 відповідач вже має повністю з ним розрахуватися, повертаючи отриману суму коштів протягом трьох років невеликими частинами. При укладенні вказаної угоди жодних домовленостей про спільну діяльність щодо відкриття та розвитку магазину побутової техніки між ними не було, оскільки позивач мав на той час та наразі має власний деревообробний бізнес і не мав наміру вести підприємницької діяльності з ОСОБА_6

ОСОБА_6 дійсно тричі: 08.02.2013 повернув 4000 доларів США боргу, 22.02.2013 - 2000 доларів США та 03.06.2013 - 8500,00 доларів США, вимагаючи при цьому складення відповідних розписок про повернення боргу. Потім він повертати кошти перестав, на неодноразові нагадування не реагував, пояснював, що повернення коштів суперечить його особистим політичним переконанням.

Стосовно наданих суду відповідачем ОСОБА_6 копій видаткових касових ордерів, виданих ОСОБА_8, про одержання ОСОБА_7 коштів, в якості доказів щодо повернення відповідачем боргу, позивач, допитаний судом в якості свідка, пояснив, що вони стосуються інших правовідносин, які виникли між ним та особисто ОСОБА_8 на підставі раніше укладеного між цими особами договору позики, тому до вказаного спору не мають жодного відношення.

Відповідач ОСОБА_6 в ході розгляду судом як першої так і апеляційної інстанції спору по суті, категорично заперечуючи факт отримання від позивача коштів за розпискою в борг, тобто із зобов'язанням повернути, одночасно не заперечував того, що повертав ОСОБА_7 кошти частинами протягом 2013 року на загальну суму 14500,00 доларів США саме в якості погашення свого боргу перед ним за спірною розпискою, при цьому наполягав на зарахуванні судом коштів, виданих ОСОБА_8 позивачу згідно до наданих ним касових ордерів, також в рахунок погашення його боргу перед ОСОБА_7 згідно до вказаної розписки, що колегія суддів розцінює як підтвердження факту укладення сторонами договору позики грошових коштів.

Таким чином, проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів вважає, що вказана вище розписка відповідача вказує, що ОСОБА_6 отримав від позивача кошти до настання конкретної дати, а саме: 11.01.2016, відповідно, після цієї дати відповідач зобов'язаний повернути позивачу усі отримані ним кошти.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про те, що розписка відповідача підтверджує умови отримання ним, як позичальником, в борг грошей у позивача із зобов'язанням їх повернення до певної дати.

При цьому, належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_6 отримав в позивача кошти не в борг, а на відкриття та розвиток спільного магазину побутової техніки, як він стверджує в своїх доводах, суду не надано, як не надано доказів дійсного відкриття такого магазину сторонами чи закупівлю ними товарних цінностей для цієї мети, а також існування між сторонами угоди по спільну діяльність.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією ВСУ, викладеною в постанові від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З цих підстав суд вірно прийшов до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення 3% річних на суму заборгованості з урахуванням розміру заявлених позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що суд не оцінив доводи відповідача, оскільки у рішенні суду наявна мотивована критична оцінка доводів відповідача.

Не можна погодитися із апеляційними доводами про те, що справу розглянуто дуже швидко, що свідчить про зацікавленість судді, та про те, що суддя не захотів відкласти розгляд справи, коли відповідач не зміг з'явитися у судове засідання з особистих причин, адже згідно ч.1 ЦПК України та ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод завданням судочинства є, зокрема, своєчасний розгляд справ, що й намагався забезпечити суд першої інстанції. У матеріалах справи відсутнє клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке б не було задоволено суддею, що ухвалював оскаржуване рішення.

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У порушення сказаних норм законодавства апелянтом не надано доказів про наявність зацікавленості судді в суді першої інстанції при вирішенні спору у даній справі.

На думку колегії суддів не свідчать про незаконність рішення суду першої інстанції апеляційні доводи про те, що суд протиправно не допитав свідка ОСОБА_8 , оскільки ним не заявлялось у встановленій законом формі відповідного клопотання перед судом першої інстанції, а також в силу положень ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

При цьому, враховуючи що договір позики коштів між сторонами був укладений у формі двохсторонньої угоди, відповідачем ОСОБА_6 не було доведено належними та допустимим доказами перед судом, що він у встановленому законом порядку уповноважував СПД чи фізичну особу ОСОБА_8 виконувати від свого імені зобов'язання за договором позики перед ОСОБА_7 по поверненню боргу, а позивач, в свою чергу, був згодний прийняти таке виконання зобов'язання.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :