Справа № 338/1382/15-ц
Провадження № 22-ц/779/94/2016
Головуючий у 1 інстанції Гутич П.Ф.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Васильковського В.М., Меленко О.Є.,

секретаря Яковин М.Я.,

з участю: представника апелянта - ОСОБА_2,

представника 4-ї Державної пожежно-рятувальної

частини Управління Державної служби України з

надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області - Крилюк М.В., представника прокуратури

Івано-Франківської області - Журавльової Н.Є.,

представника Богородчанської селищної ради -

Бойчука О.М., відповідача - ОСОБА_6 та

його представника - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державної служби України з надзвичайних ситуацій, четвертої Державної пожежно-рятувальної частини Управління Державної служби з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області до Богородчанської селищної ради та ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою Державної служби України з надзвичайних ситуацій на рішення Богородчанського районного суду від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі ДСНС України та четвертої Державної пожежно-рятувальної частини УДСНС в Івано-Франківській області звернувся із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що рішеннями виконавчого комітету Богородчанської селищної ради №285-а від 08.08.2006 року за громадянином ОСОБА_6 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та видано йому свідоцтво про право власності на дану квартиру, а рішенням №246 від 11.07.2007 року вищезазначеному будинку присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що даними рішеннями Богородчанська селищна рада порушує право власності держави на належну їй за рішенням виконавчого комітету цієї ж ради №127 від 15.03.2005 року квартиру №2, яка визнана службовим житлом, позивач просив позов задовольнити, визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету Богородчанської селищної ради №285-а від 08.08.2006 року та №246 від 11.07.2007 року, а також скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.08.2006 року.

Рішенням Богородчанського районного суду від 10 листопада 2015 року в задоволенні позову першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, представник Державної служби України з надзвичайних ситуацій подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування судом обставин справи та неналежну оцінку доказів. На думку апелянта, судом не було враховано, що спірна квартира №2 згідно із технічним паспортом входить до складу пожежного депо з житловими приміщеннями, тобто до цілісного майнового комплексу і є власністю держави, що підтверджується рішенням виконкому Богородчанської селищної ради від 15.03.2005 року №127 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25.11.2014 року. При цьому, апелянт вказує на те, що рішень щодо передачі квартир із державної у комунальну чи приватну власність ВРУ, КМУ та МНС України не приймали. Також апелянт не погоджується із висновком суду про те, що селищною радою не порушено порядок безоплатної передачі квартири у власність ОСОБА_6, оскільки зі змісту «Положення про порядок передачі квартир у власність громадян» встановлено, що не підлягають приватизації квартири, розташовані на територіях підприємств, установ та організацій. Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що спірна квартира не є службовою, оскільки прямо протилежне вбачається із п.10 постанови РМ УРСР від 15.06.1966 року №456, яка діяла на момент введення в експлуатацію і розподілу службового житла пожежному депо на 4 автомобілі з житловими приміщеннями. На думку апелянта, судом було залишено поза увагою наказ відділу пожежної охорони УВС Івано-Франківської ОДА від 31.08.1992 року №79 яким було розподілено службову житлову площу, визначено це житло службовим та дано доручення надати ордери на службові жилі приміщення. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, апелянт просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представники Державної служби України з надзвичайних ситуацій, четвертої Державної пожежно-рятувальної частини Управління Державної служби з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області та представник прокуратури Івано-Франківської області апеляційну скаргу з наведених підстав підтримали, вважаючи, що передача спірної квартири у приватну власність ОСОБА_6 відбулась з порушенням норм чинного законодавства України та прав власника квартири. Вважаючи оскаржене рішення незаконним і необґрунтованим, просили його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що оскільки ордер на зайняття спірної квартири йому було видано у 2004 році на законних підставах, то він, як учасник бойових дій та ветеран ЗСУ, мав право на приватизацію займаної квартири незалежно від її відомчої належності. Рішення суду першої інстанції вважає законним, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що виконкомом Богородчанськї селищної ради правомірно прийнято рішення №285-а від 08.08.2006 року та №246 від 11.07.2007 року стосовно приватизації названої вище квартири, займаної ОСОБА_6, а також що ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.08.2006 року на законних підставах.

Однак, на думку колегії суддів, з таким висновком погодитись не можна, оскільки він суперечить дійсним обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Богородчанської селищної ради від 15.03.2005 року №127 визнано право власності на пожежне депо та відомчі квартири №№ 1,2,3,4,5,6,7,8,10,11,12,13 за державою в особі Верховної Ради України (т.1,а.с.52). Визначено, що органом, уповноваженим здійснювати управління зазначеним майном, є Міністерство України з надзвичайних ситуацій та захисту населення від аварії на ЧАЕС, а правом оперативного управління цим майном було наділено самостійну ДПЧ-21 смт.Богородчани (правонаступником якого був Богородчанський РВ ГУ МНС України в Івано-Франківській області, а на даний час - 4 ДПРЧ УДСНС України в Івано-Франківській області). На підставі названого рішення Івано-Франківським ОБТІ було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 01.06.2005, форма власності - державна (т.1, а.с.51).

Згідно інформації, наданої Фондом держмайна в Єдиному реєстрі об'єктів державної власності про окреме нерухоме державне майно на балансі 4 ДПРЧ УДСНС України в Івано-Франківській області, орган управління ДСНС України, знаходиться пожежне депо на 4 автомобілі з житловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_1.

Згідно техпаспорту на громадський будинок за вищезгаданою адресою квартира №2, яке є предметом спору в даній справі, входить до складу пожежного депо з житловими приміщеннями, розміщеними на 3 поверсі адміністративно-житлового будинку, загальною площею 67,7 кв.м, тобто входить до цілісного майнового комплексу і є власністю держави.

Факт належності державі на праві власності даного приміщення також підтверджується і рішенням Львівського апеляційного господарського суду від 25.11.2014 року, яке перебуває в законній силі.

Згідно частини 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

У відповідності до п.18 ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують передачу об'єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об'єктами державної власності, господарських структур або в користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук, а також передачу об'єктів комунальної власності в державну власність; у випадках, передбачених законодавством, приймають рішення про передачу об'єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об'єктами державної власності, господарських структур або в користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук.

Таким органом управління щодо адміністративно-житлового приміщення пожежного депо в смт. Богородчани є ДСНС України, яка не приймала рішень про передачу квартири №2 у комунальну власність чи управління Богородчанської селищної ради і не виявляла згоди на передачу названої вище квартири у приватну власність ОСОБА_6

У відповідності до рішення виконкому Богородчанської селищної ради від 15.03.2005 року та свідоцтва про право власності від 01.06.2005 року право оперативного управління щодо адміністративно-житлового будинку по АДРЕСА_1 належить 4 ДПРЧ УДСНС в Івано-Франківській області, з якою приватизація квартири №2 у згаданому будинку теж не погоджувалась.

Отже, колегією суддів встановлено, що квартира №2 у згаданому вище будинку у встановленому законом порядку в комунальну власність Богородчанської селищної ради не передавалась і згода на приватизацію спірної квартири ні її власником, ні уповноваженим органом власника не надавалась. Незважаючи на це, рішенням виконкому Богородчанської селищної ради від 08.08.2006 року №285-а за ОСОБА_6 в порядку приватизації визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1. В подальшому рішенням цієї ж ради №246 від 11.07.2007 року присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1, замість АДРЕСА_1, та зобов'язано ОСОБА_6 оформити право власності на дану квартиру.

За наведених обставин у суду першої інстанції не було правових підстав вважати необґрунтованими позовні вимоги прокурора щодо визнання недійсними оскаржених рішень Богородчанської селищної ради та свідоцтва про право приватної власності на спірну квартиру, виданого ОСОБА_6

Однак, колегія суддів констатує, що прокурором заявлено позов в інтересах держави в особі ДСНС України та четвертої Державної пожежно-рятувальної частини УДСНС в Івано-Франківській області тільки 31 серпня 2015 року, тобто через дев'ять років після ухвалення рішення виконкомом Богородчанської селищної ради від 08.08.2006 року №285-а про визнання за ОСОБА_6 в порядку приватизації власності на квартиру АДРЕСА_1 та видачі йому відповідного свідоцтва.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Норми щодо початку перебігу позовної давності, які містяться в ЦК України, поширюються не тільки на осіб, права або інтереси яких порушено, а й на звернення прокурора до суду із заявою про захист прав цієї особи.

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу державної влади, права та інтереси якого він захищає, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор (постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №3-126гс15).

Аналіз норм ЦК України також дає підстави для висновку про те, що прокурор, який здійснює представництво державного органу (процесуальне представництво) не наділений повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (постанова Верховного Суду України від 25 березня 2015 року у справі №3-21 гс15).

Колегією суддів з'ясовано, що про порушення права власності на спірну квартиру державному органу, який здійснював оперативне управління згаданим майновим комплексом, стало відомо ще на початку 2008 року. Ця обставина підтверджена копією ухвали Львівського адміністративного суду від 23 березня 2009 року (том №1, а.с.84-86), із змісту якої вбачається, що Богородчанський РВ ГУ МНС в Івано-Франківській області у лютому 2008 року звертався до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Богородчанської селищної ради про визнання недійсними ордера №1459 від 16.02.2004 року, виданого ОСОБА_6 на спірну квартиру та свідоцтва про право приватної власності на згадану квартиру, виданого йому 16.07.2007 року, та про визнання незаконним рішення Богородчанської селищної ради від 11.07.2007 року.

ОСОБА_6 подав Богородчанському районному суду заяву про застосування в даній справі позовної давності (том №1, а.с.82-83). Однак, суд першої інстанції безпідставно залишив її без уваги.

Колегія суддів вважає зазначену заяву ОСОБА_6 обґрунтованою, оскільки позов в інтересах держави в особі ДСНС України та четвертої Державної пожежно-рятувальної частини УДСНС в Івано-Франківській області подано з істотним пропуском строку позовної давності. Поважних причин пропуску встановленого законом процесуального строку не встановлено.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" вказано, що встановивши пропуск без поважних причин строку звернення з позовом, суд у рішенні зазначає про відмову в позові цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Приймаючи до увагу вище наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в даній справі не являється законним і обґрунтованим, тому воно не може бути залишено в силі. В даному випадку є правові підстави для ухвалення нового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.218; 307, 309, 313, 314, 316, 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій задовольнити частково.

Рішення Богородчанського районного суду від 10 листопада 2015 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державної служби України з надзвичайних ситуацій, четвертої Державної пожежно-рятувальної частини Управління Державної служби з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області до Богородчанської селищної ради та ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету та свідоцтва про право власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Васильковський

О.Є.Меленко