Справа № 149/1915/15-ц Провадження № 22-ц/772/73/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Копаничук С.Г.

Суддів: Іващука В.А., Колоса С.С.

при секретарі: Топольській В.О.

за участю позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ,ОСОБА_6 до ОСОБА_7 за участю третіх осіб - Хмільницької міської ради, виконкому Хмільницької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,ОСОБА_6 на рішення Хмільницького міськрайонного суду від 10.11.2015 року, -

В с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_2 ,ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_7 за участю третіх осіб - Хмільницької міської ради ,виконкому Хмільницької міської ради про визнання її такою ,що втратила право користування квартирою№5 по вул. Столярчука,24 в м. Хмільник , посилаючись на те, що вона з часу отримання ордеру та квартири АДРЕСА_1 вибула на інше постійне місце проживання ,а тому відповідно до ч.2 ст.107 ЖК України ,втратила право користування спірною квартирою. Зазначили, що рішеннями судів, що набрали законної сили ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні позову про їх виселення без надання іншого житлового приміщення, а також визнано недійсним рішення виконкому міської ради від 23.11.2000 року про надання дозволу на приватизацію ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_2 та її свідоцтво про право власності на неї.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду від 10.11.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_6 просять зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а по справі постановити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити. Зазначили, що суд невірно оцінив докази що підтверджують факт постійного проживання відповідачки в квартирі по вул. Декабристів ;суд безпідставно оцінював докази проживання на підставі даних прописки ,а не сукупності доказів ,в тому числі наданих самою відповідачкою, щодо обраного нею постійного місця проживання. Крім того, суд не взяв до уваги факти ,встановлені рішеннями судів ,що набрали законної сили ,які постановлені з житлових питань за участю сторін в справі, що не підлягають доказуванню.

Заперечуючи проти скарги ОСОБА_7 вважає рішення суду законним і обґрунтованим ,а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено по справі, ОСОБА_7 являлась наймачем двокімнатної квартири АДРЕСА_2. Разом з нею проживав син ОСОБА_8М.У 1987 році в цю квартиру вселилась в якості члена сімї та прописалась сестра ОСОБА_2 з чоловіком. У них народилась донька ОСОБА_6 У липні 1988 року ОСОБА_7 на склад сімї три особи отримала в порядку поліпшення житлових умов від швейної фабрики двокімнатну квартиру №50 в гуртожитку для малосімейних по вул.Декабристів,13 в м. Хмільник. У 1998 році гуртожиток набув статусу житлового будинку. В 2000 році ОСОБА_7 одна приватизувала квартиру по вул. Столярчука , 21.11.2002 року виписалась з вказаної квартири і зареєструвалась в квартирі АДРЕСА_3 ,яку приватизувала з сином в 2003 році.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 26.02.2015 року ,що набрало законної сили, приватизацію квартири АДРЕСА_4 визнано недійсною, визнано незаконним рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради від №311 від 23.11.2000 року в частині надання дозволу ОСОБА_7І на приватизацію зазначеної квартири, а також визнано недійсним свідоцтво про право власності останньої на вказану квартиру №3132 від 12.12.2000 року.

Постановляючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 на час зміни прописки в 2002 році являлась власником спірної квартири ,а тому враховуючи, що фізична особа згідно ст.29ЦК України 2004 року може не могла втратити право користування нею. Рішення суду про визнання незаконним дозволу на приватизацію нею спірної квартири ,визнання недійсним свідоцтва про право власності на неї не може прийматись судом до уваги, так як воно постановлене в 2015 році ,а в 2002 році приватизація квартири і свідоцтво були чинними, а тому відмовив у задоволенні позову.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна ,так як суд невірно встановив обставини, що мають значення для справи та невірно застосував норми матеріального права.

При постановленні рішення по справі суд не врахував наступне.

Рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради від про надання дозволу на приватизацію зазначеної квартири є актом індивідуальної дії ,а не нормативно-правовим актом.

Відмінність між незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема, в моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 08.12.2009 року у справі № 21-1573во09.

Таким чином, при визнанні незаконним рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на приватизацію квартири воно вважається недійсним з часу його прийняття і не породжує жодних прав та обовязків. В звязку з чим було визнано незаконними приватизацію спірної квартири в 2000 році та видане ОСОБА_9 свідоцтво про право власності на квартиру по вул. Столярчука ,що також вважається недійсним з часу його видачі.

Відповідно до ч.2 ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно розяснень п.11 Постанови Пленуму Верхового Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Отже, у 1988 році ОСОБА_7 , являючись наймачем квартири по вул. Столярчука, отримала в порядку поліпшення житлових умов іншу двокімнатну квартиру в гуртожитку для малосімейних по вул. Декабристів в м. Хмільнику .В 1998 році гуртожиток отримав статус житлового будинку. 21.11.2002 року вона виписалась з квартири по вул.Столярчука,24 і зареєструвалась за іншим місцем проживання в квартирі АДРЕСА_5 ,яку приватизувала у 2003 році.

Оскільки вказані обставини ніким не оспорюються , з часу одержання наймачем у порядку поліпшення житлових умов іншого жилого приміщення, укладення договору найму іншого приміщення і його заселення договір найму попереднього жилого приміщення відповідно до ст. 107 ЖК вважається розірваним і в тому разі, коли наймач продовжує виконувати обов'язки за цим договором і не звільнив приміщення повністю.

Стосовно до правил ст. 98 ЖК наймача, що залишився проживати в попередньому приміщенні (одночасно користуючись за договором найму наданим приміщенням), слід вважати тимчасовим жильцем, який не набуває права користування цим приміщенням незалежно від строку проживання в ньому і підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому.

Висновок суду про те, що зміна в 2002 році відповідачкою , як власницею спірної квартири , прописки та реєстрація її в квартирі №50 по вул. Декабристів ,не має наслідком втрату нею права користування спірною квартирою ,є таким ,що суперечить вимогам закону.

Позивачка отримала квартиру №50 в малосімейному гуртожитку по вул. Декабристів ,13 в 1988 році. Право користування отриманим житлом виникає в звязку з включенням до ордера.

За змістом ст.ст.64,65 ЖК України наймач і члени сімї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду.

Як встановлено з пояснень позивачки та підтверджено матеріалами справи, після отримання іншого житла , ОСОБА_9 в 1988 році фактично вибула з квартири АДРЕСА_6 на інше постійне місце проживання у квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином , з часу включення до ордеру відповідачки та членів її сімї в 1988 році, у них виникло право користування житловим приміщенням по вул.Декабристів,13 ,а тому з часу вибуття їх на постійне місце проживання за вказаною адресою, вони втрачають право користування іншим житловим приміщенням державного та громадського фонду.

Оскільки право користування житловим втрачається відповідно до ст. 107 ЖК не у звязку з наявністю чи відсутністю прописки ,а в звязку з вибуттям на інше постійне місце проживання, висновок суду про те, що відповідачка не втратила право користування спірним житлом, оскільки виписалась в 2002 році, будучи його власником з 2000 року ,за наявності рішення суду про визнання її свідоцтва про право власності недійсним ,є необгрунтованим.

Рішенням суду, що набрало законної сили, приватизація нею спірної квартири та свідоцтво про право власності від 12.12.2000 року визнано недійсним ,а тому сама по собі наявність прописки її у спірному приміщенні за обставин проживання у іншому житлі державного та громадського фонду , не свідчить про збереження нею права користування спірним житлом.

За таких обставин положення ст. 29 ЦК України про можливість особи мати кілька місць проживання не можуть застосовуватись судом до даних правовідносин, оскільки вони виникли до набрання ним чинності, тобто до 2004 року.

Про обрання відповідачкою іншого постійного місця проживання свідчать і інші фактичні дані , а саме : реєстрація ОСОБА_7 з 26.06.2002 року (а.с.45) у квартирі АДРЕСА_5, фактичне проживання та приватизація її в 2003 році , проживання у ній на час розгляду справи, що нею не оспорюються.

Суд невірно встановив обставини справи ,неналежним чином оцінив докази , неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, а тому дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. 107 ЖК України, ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду від 10.11.2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 ,ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: