Справа № 728/2137/16-ц Провадження № 22-ц/795/2542/2016 Головуючий у I інстанції Лобода Н. В. Доповідач - Онищенко О. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Вінгаль В.М., Харечко Л.К.

при секретарі: Шкарупі Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на товар,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2016 року, яким відмовлено в задоволенні його позовних вимог, та прийняти нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення прийнято з порушенням норм чинного законодавства. Позивач вказує, що усі документи початково були оформлені на відповідача, яка продала йому спірний товар та зобовязалася сприяти в його отриманні у третьої особи, відповідно у позивача відсутні жодні відносини з третьою особою, яка до того ж відмовляється видати йому товар. За доводами ОСОБА_1, задоволення позовних вимог спричинить юридичні наслідки та надасть можливість у повній мірі захистити своє право, а не навпаки, як про це зазначено у рішенні суду. Позивач посилається, що позовна вимога про визнання права власності це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не поєднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не повязаних з позбавленням володіння.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимога про визнання права власності може бути предявлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності. Право власності на залізобетнні вироби виникло у позивача ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2013 року, укладеного з відповідачем ОСОБА_2 і вказана особа не ставить під сумнів вищевказане право позивача. Оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку що позов поданий до ОСОБА_2 безпідставно, а тому в задоволенні позовних вимог відмовив за безпідставністю. В судовому засіданні було встановлено,що спірний товар на даний час перебуває у ПАТ « Завод залізобетонних конструкцій №1», який не видає товар позивачу і задоволення вимог про визнання права власності ОСОБА_1 на товар не спричинить будь-яких юридичних наслідків і не буде ефективним способом захисту прав позивача у даному випадку, тож захист його прав, як особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення індикаційного позову відповідно до положень ст.387 чи ст.388 ЦК України з урахуванням того, що правомірно чи не правомірно ПАТ « Завод залізобетонних конструкцій №1» заволоділо майном, яке належить позивачу. Висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на їх недоведеність виключає необхідність застосування до правовідносин, що склалися, наслідків спливу позовної давності.

Такі висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

По справі встановлено, що 14 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу залізобетонних виробів, згідно якого продавець продав, а покупець придбав та оплатив наступний товар: ФБС 12-4-3т (5 шт.); ФБС 12-4-6т (4 шт.); ФБС 12-5-3т (36 шт.); ФБС 12-5-6т (16 шт.); ФБС 12-6-3т (2 шт.); ФБС 12-6-6т (25 шт.); ФБС 24-3-6т (2 шт.); ФБС 24-4-6т (10 шт.); ФБС 24-5-6т (22 шт.); ФБС 24-6-6т (32 шт.); ФБС 9-4-3т (2 шт.); ФБС 9-4-6т (4 шт.); ФБС 9-5-6т (28 шт.); ФБС 9-6-6т (39 шт.); 2ПБ 10-1п (5 шт.); 2ПБ 13-1п (24 шт.); 2ПБ 16-2п (8 шт.); 2ПБ 17-2п (5 шт.); 2ПБ 19-3п (26 шт.); 3ПБ 13-37п (24 шт.); 3ПП 21-71 (1 шт.); 3ПП 27-71 (2 шт.); 5ПБ 18-27п (4 шт.); 5ПБ 21-27п (8 шт.); 5ПБ 25-37п (4 шт.); 5ПБ 30-37п (2 шт.) на загальну суму 55 000 грн. (а.с.4).

14 вересня 2013 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено додаткову угоду №1 до вищевказаного договору, згідно якої покупець зобовязується самостійно забрати товар (залізобетонні вироби) у виробника: ПАТ „Завод залізобетонних конструкцій №1 за адресою: м.Київ, вул. Будіндустрії, буд. 5; продавець зобовязується усіляко сприяти покупцю в отриманні товару (залізобетонних виробів) у виробника: ПАТ „Завод залізобетонних конструкцій №1 (а.с.14).

Зазначені залізобетонні вироби ОСОБА_2 придбала ще у січні 2008 року у ВАТ „Завод ЗБК №1, що підтверджується рахунком-фактурою №4854 від 28 січня 2008 року (а.с.15) та квитанцією (а.с.16).

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 16 липня 2010 року стягнуто з ВАТ „Завод залізобетонних конструкцій №1 на користь ОСОБА_2 52 572,94 грн. попередньої оплати за товар, 3 154,38 грн. процентів за користування чужими коштами, 20 887,23 грн. в рахунок відшкодування індексу інфляції, 2308,8 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, 120 грн. в рахунок відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ, а всього стягнуто 79 043 грн. 35 коп.; стягнуто з відповідача на користь держави 789,23 грн. судового збору; у позові про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Проте, рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 15 вересня 2010 року зазначене рішення суду першої інстанції було скасовано і в позові ОСОБА_2 відмовлено; скасовано арешт на грошові кошти ПАТ „Завод залізобетонних конструкцій №1 в сумі 52 572 грн. 94 коп., накладений відповідно до ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 29 червня 2010 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив (з урахуванням уточнень) визнати за ним право власності на залізобетонні вироби, що придбані та знаходяться у ПАТ „Завод залізобетонних конструкцій №1, посилаючись на те, що він фактично не може користуватися своїм майном, оскільки ПАТ „Завод залізобетонних конструкцій №1 не реагує на його звернення та вимогу в отриманні придбаного ним товару, а ОСОБА_2 жодним чином не сприяє в отриманні товарів.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 2.3, 2.4 договору купівлі-продажу залізобетонних виробів від 14 вересня 2013 року встановлено строк оплати: до підписання договору; право власності на товар, зазначений у п.1.1. даного Договору, переходить від продавця до покупця з дати підписання сторонами даного договору.

В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 оплатив зазначений в договорі товар.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з положень статей 10, 27, 30 ЦПК України, саме позивач при зверненні до суду з позовом визначає особу, якою, на його думку, порушено його право чи охоронювані законом інтереси, а тому предметом перевірки і дослідження судом під час розгляду справи по суті заявлених вимог є наявність чи відсутність порушеного права, а також чи порушено особою, визначеною позивачем, права та інтереси останнього.

Таким чином, відсутність порушеного права, а також відсутність доведеності порушення права відповідачем, визначеного позивачем відповідальним за порушення його права, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно правової позиції ВСУ, викладеної у справі № 6-244 цс14, яка в силу положень ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач визначив відповідачем саме ОСОБА_2 При цьому відповідач позов ОСОБА_1 визнала і повністю підтвердила обставини, викладені у позові, що підтверджується її заявами (а.с.23, 30, 35, 63, 97).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порушення зазначених вимог ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження факту оспорення або невизнання відповідачем права власності позивача на спірні залізобетонні вироби, придбані ним за договором купівлі-продажу від 14 вересня 2013 року. Крім того, по справі встановлено, що у ОСОБА_2 зазначені вироби відсутні, а знаходяться у ПАТ „Завод залізобетонних конструкцій №1, оскільки ОСОБА_2 не забрала придбаний у заводу товар.

Крім того, пунктом 2.4. договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачем, встановлено, що право власності на товар переходить від продавця до покупця з дати підписання сторонами даного договору. Отже, оскільки право власності на товар перейшло до позивача в момент підписання договору і продавець не оспорює дане право, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому доводи особи, яка подає апеляційну скаргу, що він не має змоги отримати у ПАТ „Завод залізобетонних конструкцій №1 залізобетонні вироби, не можуть бути підставою для задоволення його вимог до ОСОБА_2 про визнання права власності на товар.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду є законним, обгрунтованим, постановленим з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: