Справа № 755/6573/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Рудь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Актабанк» про захист прав споживачів, визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним, визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Актабанк» про захист прав споживачів, визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним, визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що 23 жовтня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № /Т/973810. Вважає, що Кредитний договір є таким, що суперечить вимогам законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним з таких підстав. При укладенні договору в порушення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем не надано в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту. Крім того, банк зобов»язаний в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу:обґрунтування вартості супутньої послуги. Сплата щомісячної комісії за супроводження кредиту у розмірі 2 400,00 грн передбачена п. 2.1.2 кредитного договору, але в договорі не розкрито відповідно до вимог п.3.1,3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року вид і предмет супутних послуг, за які стягується щомісячна комісія. Згідно п. 4.2.9 кредитного договору позичальник перед підписанням договору дає згоду на те, що банк має право контролювати ризики, пов'язані з наданням послуг позичальнику, і з цією метою позичальник надає банку право на збір, зберігання, використання та поширення інформації, яка складає його кредитну історію, через будь-яке бюро кредитних історій. Також позичальник підписанням договору дає згоду збір, зберігання та передачу інформації, яка складає його кредитну історію в бюро для подальшого оброблення, використання та поширення такої інформації, відповідно до вимог чинного законодавства. Однак згідно Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» така згода має бути отримана шляхом підписання окремого документу, а не шляхом підписання договору. Також згідно п. 6.7 кредитного договору у разі здійснення погашення заборгованості відповідно до Додатку 1 до кредитного договору абсолютне значення подорожання кредиту складатиме 146 025,18 грн. та відповідно розмір реальної процентної ставки 55,15 % річних. Оскільки умови і порядок погашення кредиту є істотною умовою договору, тому просить визнати недійсними п.п. 2.1.2, 4.2.9, 6.7 кредитного договору № /Т/973810 від 23 жовтня 2013 укладений між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та ОСОБА_1, визнати недійсним кредитний договір № /Т/973810 від 23 жовтня 2013 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та ОСОБА_1 та застосувати наслідки недійсності правочину.

Позивач у судове засідання не з'явилася, хоча повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснювала ОСОБА_3

Представник позивача ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, хоча повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи До суду надійшли письмові пояснення, в яких викладені підстави позовних вимог, аналогічні зазначеним у позові.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Актабанк» у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До суду надійшли письмові заперечення, в яких зазначено, що в матеріалах кредитної справи міститься окрема письмова заява на передачу інформації до бюро про кредитний правочин з користувачем та доступ до його кредитної історії. 22 жовтня 2013 року позивач поставила підпис на згоді фізичної особи-суб»єкта кредитної історії), надав згоду на збір, зберігання, використання, поширення і отримання інформації та на «Згоді-повідомленні суб»єкта персональних даних на обробку та передачу його персональних даних до бази «База клієнтів та контрагентів», надав згоду на вчинення банком всіх дій відповідно до Закону України «Про захист персональних даних». Перед укладенням кредитного договору позивачу надано повну та достовірну інформацію про умови кредитування. Позивач погодився з усіма умовами кредитного договору. Твердження позивача про невизначеність вида та предмету супутних послуг не відповідає фактичним обставинам справи. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

23 жовтня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № /Т/973810, згідно якого відповідач надав позивачу основний кредит у розмірі 100 000,00 грн. строком до 22 жовтня 2018 року (а.с. 64,65-66,67,68,111,112,113).

Згідно п. 2.1.2 Кредитного договору позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 2 400,00 грн., що розраховується як 2,4 % від суми кредиту , та включається в суму щомісячного платежу.

Позивач просила визнати недійсним п. 2.1.2 кредитного договору, посилаючись на те, що в договорі не розкрито відповідно до вимог п.3.1,3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року вид і предмет супутних послуг, за які стягується щомісячна комісія.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі за № 6-174цс16 від 16 листопада 2016 року.

Отже з урахуванням викладеного суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним п. 2.1.2 кредитного договору: визнати недійсним п. 2.1.2 Кредитного договору № /Е/973810, укладеного 23 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним банком "Актабанк" та ОСОБА_1.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними п.п. 4.2.9 та п.п.6.7 кредитного договору № /Т/973810 від 23 жовтня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним банком "Актабанк" та ОСОБА_1, та визнання кредитного договору № /Т/973810 від 23 жовтня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та ОСОБА_1 недійсним суд вважає таке.

Згідно п. 4.2.9 кредитного договору позичальник перед підписанням договору дає згоду на те, що банк має право контролювати ризики, пов'язані з наданням послуг позичальнику, і з цією метою позичальник надає банку право на збір, зберігання, використання та поширення інформації, яка складає його кредитну історію, через будь-яке бюро кредитних історій. Також позичальник підписанням договору дає згоду збір, зберігання та передачу інформації, яка складає його кредитну історію в бюро для подальшого оброблення, використання та поширення такої інформації, відповідно до вимог чинного законодавства.

Підставою для визнання недійсним цього пункту кредитного договору позивачем зазначено положення Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», яким передбачено отримання такої згоди шляхом підписання окремого документу, а не шляхом підписання договору.

Представник відповідача в письмових запереченнях зазначив, що твердження позивача не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в матеріалах кредитної справи міститься окрема письмова заява позивача від 22 жовтня 2013 року про надання «Згоди фізичної особи-суб»єкта кредитної історії» на передачу інформації до бюро про кредитний правочин з користувачем та доступ до його кредитної історії, яка містить її підпис, та підпис позивача є на «Згоді-повідомленні суб»єкта персональних даних на обробку та передачу його персональних даних до бази «База клієнтів та контрагентів» на вчинення банком всіх дій відповідно до Закону України «Про захист персональних даних».

Під час розгляду справи судом оглянуто матеріали кредитної справи та встановлена наявність окремих документів: «Згоди фізичної особи-суб»єкта кредитної історії» та «Згода-повідомлення суб»єкта персональних даних на обробку та передачу його персональних даних до бази «База клієнтів та контрагентів» від 22 жовтня 2013 року, які підписані особисто позивачем (а.с.109).

За встановлених обставин судом не встановлено правових підстав для визнання п.п. 4.2.9 кредитного договору № /Т/973810 від 23 жовтня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним банком "Актабанк" та ОСОБА_1, недійсним.

Згідно п. 6.7 кредитного договору у разі здійснення погашення заборгованості відповідно до Додатку 1 до кредитного договору абсолютне значення подорожання кредиту складатиме 146 025,18 грн. та відповідно розмір реальної процентної ставки 55,15 % річних.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже перед укладенням оспорюваного позивачем кредитного договору, відповідачем на виконання вимог Закону України „Про захист прав споживачів" надано споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позивач засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією і був попереджений про те, що він несе фінансові ризики під час зобов'язань за цим договором (а.с. 111).

Тому слід визнати, що позивач був ознайомлений з умовами повернення кредиту та сплати процентів, а також застосування абсолютного подорожання кредиту .

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів".

За вказаних обставин відсутні підстави для визнання недійсним п.п. 6.7 кредитного договору № /Т/973810 від 23 жовтня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним банком "Актабанк" та ОСОБА_1, та визнання кредитного договору № /Т/973810 від 23 жовтня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та ОСОБА_1 недійсним.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Актабанк» про захист прав споживачів, визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним, визнання кредитного договору недійсним слід задовольнити частково: визнати недійсним п. 2.1.2 Кредитного договору № /Е/973810, укладеного 23 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Актабанк" та ОСОБА_1 Анатоліївною.В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись Законом України "Про захист прав споживачів", Законом України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 203, ч.1 ст.215, 216, ст. 217, ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст.628, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, п.п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», п.п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, ст.ст. 10,11, 12, 42,56, 60, 61,79,84,88,89, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Актабанк» про захист прав споживачів, визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним, визнання кредитного договору недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 2.1.2 Кредитного договору № /Е/973810 укладеного 23 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Актабанк" та ОСОБА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 28 грудня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна