Провадження № 2/161/901/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Сіньчук Л.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на дитину, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на дитину, вказавши на те, що з відповідачем проживали у незареєстрованому шлюбі.

В даному шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і дочка ОСОБА_7 ОСОБА_8, 08.02. ІНФОРМАЦІЯ_2.

На даний час сторони проживають окремо. Після припинення подружніх стосунків відповідач не надавав допомоги на утримання та виховання дітей, а тому позивач змушена була звернутися в суд для примусового стягнення аліментів з відповідача.

15.08.2014 року Луцьким міськрайонним судом було вирішено стягувати з ОСОБА_3 в користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 40% від усіх видів доходів щомісячно.

Дочка сторін є інвалідом з дитинства, з народження їй було встановлено діагноз ДЦП диплегічна форма.

В силу захворювання дочка сторін потребує постійного лікування, стороннього догляду, оскільки самостійно не ходить і має проблеми із зором. Потребує неодноразового оперативного втручання.

Враховуючи наведене і наявність другої малолітньої дитини позивач зазначила, що змоги працювати вона не має, відповідно і доходу також, крім аліментів, про що зазначила вище, і допомоги, яку отримує від держави на дитину-інваліда. Проживає в орендованій квартирі, оскільки власного житла не має.

25 липня 2015 року дочку було прооперовано в Ізраїлі, витрати на що поніс відповідач. У вересні 2015 року позивач з дочкою знову була в лікарні в Ізраїлі на повторному огляді і для виготовлення спеціального взуття.

Вартість повторного перебування в Ізраїлі позивача з хворою дочкою становить 28 626 грн., які повністю понесла позивач і її батьки. Відповідач категорично відмовився від оплати цих додаткових коштів на лікування дочки.

Покликаючись на вищенаведене просила стягнути з відповідача 28 626 грн. додаткових витрат, які понесла у вересні 2015 року на лікування дитини в клініці Ізраїля.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач та його представник заперечили проти задоволення позову з наступних підстав.

Дійсно, відповідач є батьком малолітніх дітей позивача: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ОСОБА_8. Однак ці діти не були народжені в шлюбі, як зазначає позивач. Більше того, сторони спору ніколи не проживали однією сімєю, в тому розумінні сімї, як це визначає законодавство та судова практика.

Твердження позивача щодо його небажання утримувати дітей не відповідає дійсності. Зокрема:

1. Квартира, у якій проживає позивач винаймається за кошти відповідача. Розмір аліментів, які отримує позивач становить 5 500,00 грн.

2. Рішення Луцького міськрайонного суду від 15.08.2014 про стягнення аліментів не є свідченням ухилення відповідача від утримання дітей. Воно свідчить про недобросовісність вчинків ОСОБА_1, оскільки вона постійно користувалася банківською карткою відповідача, на яку зараховувалася його заробітна плата. Коли ж відповідач поїхав у чергове тривале закордонне відрядження (понад чотири місяці), позивач звернулася з позовом про стягнення аліментів, приховавши у суді факт використання зарплатної картки відповідача.

3. Діти сторін спору фактично постійно проживають у батьків ОСОБА_1 за адресою: Луцький район, с. Рованці, вул. Привітна, 22. Тобто, дітьми позивач фактично не займається, а лише прикриває ними свій легковажний спосіб життя.

Поїздка у вересні 2015 року до Ізраїлю була продовженням лікування, яке розпочалося у липні 2015 року. Тобто поїздка до Ізраїлю у вересні є частиною програми по лікуванню дитини, яка розпочалася у липні, та є триваючою, а не щось відокремлене, на що ОСОБА_1 понесла витрати. Стан здоровя дитини такий, що потребуватиме ще неодноразових поїздок для лікування та реабілітації.

Позивач стверджує, що у вересні 2015 року нею на потреби ОСОБА_7 ОСОБА_8 було витрачено 28 626,00 грн., які вона просить стягнути з відповідача.

ОСОБА_3 у липні 2015 року витратив на додаткові потреби малолітньої ОСОБА_9 значно більше. Зокрема:

- 24 530,00 грн. на оплату дороги;

- орієнтовно 15 000,00 дол. США (що станом на той час (06.07.2015) по курсу НБУ еквівалентно 315 273,72 грн. (15000,00 х 21.018248 грн. = 315 273,72 грн.)) на лікування та проживання ОСОБА_1 з дітьми в Ізраїлі.

Даних обставин не заперечувала в судовому засіданні і позивач.

Поїздка на лікування до Ізраїлю відбулася саме за наполяганням відповідача та ним же організована. Оскільки він проявляє турботу щодо необхідності лікування дитини і її реабілітації.

Покликаючись на наведене просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши документи справи, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

З даної норми вбачається, що батьки зобовязані спільно нести додаткові витрати на потреби дитини. Такі витрати не можуть бути покладені лише на одного з батьків.

З врахуванням дійсних обставин справи, зокрема того, що в липні 2015 року лікування дитини повністю оплатив відповідач, що не заперечила позивач, а обовязок витрат на дітей лежить на обох батьках, то за таких умов позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 60, 212, 213, 215, ЦПК України, на підставі ст.ст. 180, 181, 185 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на дитину - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_10