Справа № 188/626/14-ц
Провадження № 2/188/316/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі Брагін А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо транспортної пригоди (в порядку регресу),

в с т а н о в и в:

07.04.2014 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» (далі позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач) про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо транспортної пригоди (в порядку регресу).

В обґрунтування позову позивач зазначає, що між ним як страховиком і ОСОБА_2 як страхувальником було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ/4564209 від 31.07.2010 року (далі поліс), за яким страховик зобов'язався відшкодовувати шкоду, заподіяну страхувальником життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме: автомобіля УАЗ 3151, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

05 лютого 2011 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням відповідача та автомобіля ТАГАЗ - С - 100, державиий реєстраційний номер 0860 КН161, під керуванням ОСОБА_3.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

Позивач вказує, що згідно з довідкою про обставини дорожньо-транспортної пригоди, виданою відділом ВДАІ з обслуговування адміністративної території міста Дніпропетровськ, особою, винною в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є відповідач, вина якого встановлена постановою Петропавлівського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року.

Відповідно до звіту автотоварознавчого дослідження № 037 від 07.02.2010 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику пошкодженого транспортного засобу склала 5845 грн. 95 коп.

Позивачем згідно з пунктом 22.1 ст.22 Закону України «Про зв'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сплачено на користь постраждалої особи страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика, встановленого полісом, в сумі 5335 грн. 95 коп. Виплата страхового відшкодування була здійснена у відповідності до статей 25 Закону України «Про страхування» та 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на підставі звернення приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Страхові гарантії» та страхового акту 1079 - 24 від 06.04.2011 року. Факт здійснення даної виплати підтверджується платіжним дорученням № 13363 від 31.10.2011 р.

Посилаючись на норми статей 1166, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, статті 27 Закону України «Про страхування», статей 22, 29, 34, 35, 37, 38 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму завданої матеріальної шкоди (в порядку регресу) в розмірі 5335 (п'ять тисяч триста тридцять п'ять) гривень 95 коп. та витрати на оплату судового збору.

В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій просить провести розгляд справи без участі представника позивача на підставі наданих суду доказів, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а.с.168, 173-174).

Відповідач в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву, в якій позов не визнав, просить провести розгляд справи без його участі, застосувати строк позовної давності та відмовити у позові (а.с.166).

В письмових запереченнях відповідач вважає, що позивачем невірно визначено правові відносини, які виникли між ним як страховиком та відповідачем, бо позивач заявив свої вимоги не в порядку регресу, а порядку суброгації, передбаченої ст.993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування». Вказуючи, що при регресі перебіг строку позовної давності починається з моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування, тобто зазнав збитків, а при суброгації з моменту виникнення страхового випадку, тобто в даному випадку дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 05.02.2011 року, позивач предявив позов до суду 07.04.2014 року, відповідач дійшов висновку, що позивач пропустив строк давності, встановлений ч.1 ст.257 ЦК України тривалістю три роки, що відповідно до ст.267 ЦК України за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, є підставою для відмови у позові. Відповідач просить відмовити у позові за спливом позовної давності (а.с.47).

Вивчивши і проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що 31.07.2010 року між позивачем як страховиком і ОСОБА_2 як страхувальником було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ/4564209 (а.с.7), за яким страховик зобов'язався відшкодовувати шкоду, заподіяну страхувальником життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме: автомобіля УАЗ 3151, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

05 лютого 2011 року 0 10 годині 40 хвилин на автодорозі с.Хороше с.Водяне на перехресті вулиць Цетральна і 50 років Жовтня в с.Осадче Петропавлівського району Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням відповідача та автомобіля ТАГАЗ - С - 100, державиий реєстраційний номер 0860 КН161, під керуванням ОСОБА_3, в результаті якої автомобіль ТАГАЗ - С - 100, державиий реєстраційний номер 0860 КН161, отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою, виданою відділенням ДАІ з обслуговування адміністративної території Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с.5) та постановою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07.02.2011 року у справі №3-134/2011 р., згідно з якою особою, винною в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є відповідач (а.с.6).

Відповідно до висновку № 037 експертного автотоварознавчого дослідження від 07.02.2010 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику пошкодженого транспортного засобу, склала 5845 грн. 95 коп. (а.с.8-12).

Власник пошкодженого транспортного засобу автомобіля ТАГАЗ - С - 100, державиий реєстраційний номер 0860 КН161, ОСОБА_3 10.03.2011 року звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.14).

06.04.2011 року позивач склав страховий акт № 1079 24 за полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ/4564209 від 31.07.2010 року, яким визнав пошкодження автомобіля заявника у дорожньо-транспортній пригоді за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням відповідача страховим випадком, за яким належить виплатити страхове відшкодування, бо за шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, не виникає цивільно-правової відповідальності (а.с.36).

31.10.2011 року позивач склав доповнення № 1 до страхового акту № 1079 24 за полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ/4564209 від 31.07.2010 року, яким визнав пошкодження автомобіля заявника у дорожньо-транспортній пригоді за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням відповідача страховим випадком, за яким належить виплатити страхове відшкодування в розмірі 5335 грн. 95 коп., отримувачем якого зазначена ОСОБА_4 (а.с.38).

Платіжним дорученням №13363 від 01.11.2011 року позивач здійснив безготівкову виплату страхового відшкодування в розмірі 5335 грн. 95 коп. ОСОБА_4 (а.с.37).

07.04.2014 року позивач звернувся до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з цим позовом.

Даючи правову оцінку встановленим по справі обставинам, суд відзначає наступне.

Скасовуючи з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, попередні рішення у цій справі судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд України в постанові від 23 березня 2016 року № 6-2598цс15 зазначив, що у справі, що переглядається, спір виник між страховою компанією та водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, у момент укладення договору обов'язкового страхування ПрАТ «СК «ВУСО» узяло на себе зобов'язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником ОСОБА_2 (або іншою особою, яка експлуатує забезпечений транспортний засіб на законних підставах, якщо це передбачено типом договору згідно зі статтею 15 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Сутність цього виду страхування (страхування відповідальності) полягає в прийнятті страховиком фінансових ризиків виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди, а також у згоді страховика прийняти обов'язок сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Зважаючи на викладене, правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається, регулюються саме положеннями частини шостої статті 261, статтею 1191 ЦК.

Оскільки днем виконання основного зобов'язання є день виплати страхувальником страхового відшкодування на користь потерпілої особи, тобто 1 листопада 2011 року, а з позовом до суду ПрАТ «ВУСО» звернулося 28 березня 2014 року, то висновок судів про сплив позовної давності є помилковим.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, на яку заявник посилається, обґрунтовуючи заяву про перегляд судових рішень.

Отже, у справі, яка переглядається, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій неправильно застосували положення статей ст. 261, 262, 1191, 993 України, статті 27 Закону України «Про страхування», статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо визначення характеру спірних правовідносин.

Разом з тим, згідно з підпунктом ґ підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Підпунктом 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону встановлено, що учасники ДТП зобов'язані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, про настання ДТП. Якщо ці особи з поважних причин не могли виконати зазначені дії, вони мають підтвердити це документально.

Оскільки закон прямо передбачає можливість звернення страховика з регресним позовом до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу в разі відсутності повідомлення учасниками ДТП (яким є відповідач) про настання страхового випадку в передбачений законом строк, висновок судів у справі, що розглядається, про відсутність у відповідача обов'язку повідомити страхову компанію про настання страхового випадку також є помилковим.

Не ґрунтується на вимогах закону й висновок судів про те, що факт виплати страхового відшкодування підтверджує своєчасність повідомлення страховика про настання страхового випадку.

Наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Правова позиція Верховного Суду України з цього питання викладена у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15.

Крім того, рішення про наявність або відсутність підстав для задоволення регресної вимоги мусить ґрунтуватись на загальних положеннях відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, тому такі спори мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Усупереч наведеним нормам права та правовим позиціям Верховного Суду України у справі, що переглядається, суд не дослідив доказів, від яких залежить правильне вирішення спору, та не надав їм належної правової оцінки, а саме: не зясував, чи може бути підставою для задоволення регресної вимоги страхової компанії сам по собі факт відсутності повідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Під час нового судового розгляду встановлено, що відповідач не надав доказів, що підтверджують повідомлення ним про настання дорожньо-транспортної пригоди позивача як страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або наявність поважних причин, з яких він не мав змоги виконати зазначені дії.

Однак, у даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Така правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 16 вересня 2015 року у справі №6-284цс15.

Статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 вказаного Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, у повному обсязі.

Згідно з ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Однак, Верховний Суд України в постанові від 23 березня 2016 року № 6-2598цс15 звернув увагу, що відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сутність цього виду страхування (страхування відповідальності) полягає в прийнятті страховиком фінансових ризиків виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди, а також у згоді страховика прийняти обов'язок сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Викладене означає, що обґрунтованими страховими виплатами шкоди страховику не може бути завдано.

Шкода страховику завдається страхувальником або водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, тільки у разі, якщо їх дії або бездіяльність призвели до необґрунтованих страхових виплат.

Позивач не надав суду доказів, що не виконання відповідачем вимог підпункту 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, щодо повідомлення ним про настання дорожньо-транспортної пригоди позивача як страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, та відсутність поважних причин, з яких він не мав змоги виконати зазначені дії, завдало йому позадоговірну шкоду.

Сам факт відсутності повідомлення не є підставою для задоволення позову, оскільки позадоговірної шкоди позивачу такою бездіяльністю відповідача не завдано. Позивач не оспорює обґрунтованість страхової виплати, яку він здійснив на виконання договору, укладеного з власником забезпеченого транспортного засобу (страхувальником), яким відповідач керував як водій.

За таких обставин норми ч.1 ст.1191 ЦК України та підпункту ґ підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на які послався позивач в обґрунтування позову, не є підставою для його задоволення.

На думку суду, задоволення позову про відшкодування страховику обґрунтованої страхової виплати, здійсненої за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, суперечило б меті цього правового інституту, викладеній у ст.3 вказаного Закону, згідно з якою обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити на позивачеві.

На підставі викладеного, ст. ст. 1166, 1187, 1191 ЦК України, ст.ст. 6, 22, 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 56, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223, 294 суд

В И Р І Ш И В:

У позові приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо транспортної пригоди (в порядку регресу), відмовити.

Судові витрати залишити на приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_5