Справа № 524/1768/16-ц
Провадження №2/524/1079/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2016 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді - Савiчева В.О.

при секретарі Коршак Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька, посилаючись на підстави та обставини викладені в позовній заяві просила суд надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд до Італії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 20.10.2016 року до 31.12.2016 року, без згоди та супроводу відповідача ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 уточнені позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просили суд їх задовольнити.

Представник третьої особи служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув по невідомій суду причині, про день слухання справи повідомлявся у відповідності до положень ст. 74 ЦПК України за адресою місця проживання чи місця перебування фізичної особи, зареєстрованої у встановленому законом порядку. Згідно ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із вимогами ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доведенню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть у справі, виникає спір.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з відповідачем по справі ОСОБА_2 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2005 до 2008 року.

Від спільного життя мають дитину, сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КЕ № 074352 актовий запис за № 1058 від 09 вересня 2008 року.

Запис про батька в свідоцтві про народження дитини проведений у відповідності до ст. 126 Сімейного кодексу України, тобто, відповідач визнав себе батьком дитини. Однією сімєю з відповідачем проживали до вересня 2008 року.

Після народження по теперішній час ОСОБА_3 проживає з матірю та знаходиться повністю на її утриманні. Дитина забезпечена житлом та усіма необхідними речами для нормального розвитку та зростання.

Відповідач не приймає участь у матеріальному та моральному утриманні дитини. Не сплачує аліментів щомісяця, які становлять частку від суми прожиткового мінімуму та споживчої корзини для дитини 7 років.

ОСОБА_1О самостійно матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Син позивача активно займається спортом, а саме: плаванням, відвідує Будинок дитячої та юнацької творчості, має схильність до вивчення іноземних мов, сам освоює італійську мову. Мріє подорожувати та пізнавати світ, знайомитися з новими людьми та вивчати різні мови.

Сімя позивачки має фінансову можливість на розвиток дитини і тільки відповідач заперечує та створює незручності, які суперечать інтересам дитини і перешкоджають здійсненню її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

28 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1О офіційно уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_6, який офіційно працює в Італії.

Відносини між чоловіком позивача і її сином є дуже добрі. ОСОБА_3 не заперечував стосункам між позивачем та її чоловіком. ОСОБА_6 в повній мірі забезпечує сімю, одягає, навчає та виділяє кошти на утримання дитини. З чого можна дійти висновку, що дитина знаходиться в повноцінній сімї. В звязку з цим у подальшому, позивач має намір відвідувати Італію зі своїм сином.

ОСОБА_6 має офіційну роботу в м. Ніаполь, зареєстрований за адресою Віо афонтово 5, на законних підставах перебуває на території Італії. Чоловік позивача має житло та кошти на утримання своєї сімї. ОСОБА_3 повністю знаходиться під опікою позивача та її чоловіка.

Виїзд дитини разом з позивачем за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Крім того, дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких необхідне періодичне перебування дитини на морі. Тому виїзд дитини за кордон сприятиме її фізичному здоровю.

Неодноразово позивач зверталася до відповідача для мирного урегулювання цього конфлікту. Але відповідач ОСОБА_2, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить.

Позивачка ніколи не обмежувала батька дитини в спілкуванні, не заперечувала на контакті з родичами відповідача і сприяла повноцінному розвитку дитини, так як розуміла, що хлопчик не може жити без батька. Але відповідач своїми діями, не дає можливість психологічно стабільно розвиватися дитині, так як перешкоджає здійсненню природних прав дитини та позивачки.

Конституцією України, а саме статтею 33, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до ч.7 ст.6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.ч.1,2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991рку, за якою, держави-учасниці визначають право кожної дитини рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст.150 та ч.1 ст. 155 Сімейного кодексу країни батьки зобовязані піклуватися про дитину, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитини та її батьків для воззєднання сімї мають право на вільний вїзд в Україну та виїзд з України порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сімї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними.

За змістом ст.ст.2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документи, що надають право на виїзд з України і в'їзду в Україну та посвідчують особу громадянина підчас перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідчення засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордоном може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно д п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які досягли 16-річного віку, супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі предявлення оригіналів документів або нотаріального посвідчення копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітній дитині позивачки за кордон без згоди батька.

Керуючись ст. 313 ЦК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», ст.ст. 141, 155 СК України, Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року (зі змінами) «Про затвердження правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, ст.ст. 3, 10, 11, 14, 57 59, 60, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька задовольнити.

Надати дозвіл на виїзд до Італії неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 20.10.2016 року до 31.12.2016 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, 16.01.1969 р.н у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у повернення сплаченого судового збору в сумі 551 грн.20 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга, подана після закінчення строків апеляційного оскарження, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

СУДДЯ: