ухвала

іменем України

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

МаляренкаА.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що 13 березня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 100 000 доларів США терміном до 13 березня 2029 року. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_3 та банком було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира № 99, розташована по АДРЕСА_1. Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. 08 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк»,та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого останнє замінило первісного кредитора (стало новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях. Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку із чим виникла заборгованість у розмірі 1 494 994 грн 57 коп., позивач просив у рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателю та визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на квартиру № 99, розташовану по АДРЕСА_1, яка складається із однієї житлової кімнати, загальною площею 43,30 кв. м. Крім того, позивач просив виселити та зняти з реєстрації відповідача та інших осіб, які зареєстровані у вищевказаній квартирі, а також зобов'язати її передати банку правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей, документи, що характеризують об'єкт нерухомості та інші документи, передбачені постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й справу направити на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Встановлено, що 13 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір № 0, відповідно до умов якого остання отримала кредит 100 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом терміном до 13 березня 2029 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 79737, згідно з умовами якого відповідач передала в іпотеку банку предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «УкрСиббанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого останнє замінило первісного кредитора у зазначених вище зобов'язаннях, та внаслідок такої передачі до ПAT «Дельта Банк» перейшло право вимоги до боржників щодо повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 24 червня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 1 494 994 грн 57 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 1 127 838 грн 36 коп., сума заборгованість за процентами - 367 156 грн 20 коп., що підтверджується відповідною довідкою.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з положеннями якого протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не погодився із такими висновками суду першої інстанції, вказавши, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а є підставою для відстрочення виконання такого рішення.

Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи із того, що позивачем не надано належного розрахунку заборгованості ОСОБА_3, а також оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, що унеможливлює визначення вартості предмета іпотеки на момент набуття його у власність іпотекодержателем.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»)

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Частиною 3 указаної статті установлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У пункті 4.2 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу та шляхом позасудового врегулювання відповідно до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», а також з інших підстав, передбачених законодавством України.

Згідно з п. 4.5 спірного договору звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до п. 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

За змістом розділу 5 договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Разом з тим ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Дійшовши висновку про відмову в позові з підстав відсутності оцінки предмета іпотеки та належного розрахунку заборгованості, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК Українина вищевикладені положення законодавства уваги не звернув, зокрема, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом врегулювання такого питання, й відповідно не перевірив, чи належний спосіб захисту своїх прав обрано позивачем.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К. Парінова