У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.Кадєтової О.В., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2011 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Уквартирі зі згоди позивача 25 березня 1999 року була зареєстрована його дружина відповідач по справі ОСОБА_7, яка проживала за вказаною адресою до вересня 2010 року. Позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона не проживає уквартирі більше шести місяців та не бажає зніматися з реєстрації.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницькоїї області від 09 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що оскільки квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, відтак належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому ОСОБА_7 як її співвласник, не може бути позбавлена права користування нею.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1982 року.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2011 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано.

Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на квартиру від 06 грудня 1998 року, ОСОБА_6 на праві особистої власності належить двокімнатна квартира № 81, жилою площею 29,40 кв. м, розташована по АДРЕСА_1, яке видано на підставі рішення виконкому Хмельницької міської ради № 328-Г від 13 серпня 1998 року.

ОСОБА_7 була зареєстрована у спірній квартирі зі згоди позивача 25 березня 1999 року.

Згідно із актом від 03 червня 2011 року ОСОБА_7 не проживає у спірній квартирі з вересня 2010 року.

ОСОБА_6, звертаючись до суду з указаним позовом, посилався на те, що ОСОБА_7 з вересня 2010 року у спірній квартирі не проживає, не проводить оплату за комунальні послуги, житлом не цікавиться та не утримує його, у зв'язку з чим просив визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщення, на підставі ст. 71 ЖК Української РСР, та зняти з реєстрації.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, вищевказаних вимог закону та роз'яснень не врахував, належним чином не з'ясував предмет і підстави позовних вимог відповідно до позовної заяви, згідно з якою ОСОБА_6 просив визнати ОСОБА_7 такою, що втратила право користування спірною квартирою, яка належить йому на праві особистої власності, на підставі того, що у спірній квартирі з вересня 2010 року не проживає, про що надав відповідні докази, а саме акт від 03 червня 2011 року, а також не застосував ту норму права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин, а саме - ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, у зв'язку з чим не з'ясував обставини, які мають значення для вирішення даного спору.

Апеляційний суд на наведене та порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, уваги не звернув, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене, в порушення норм процесуального закону, суди дійшли помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з чим ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч.2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2011 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 09 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова О.В. Попович