Категорія 47 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Копаничук С.Г.

Суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.

при секретарі: Торбасюк О.І.

за участю представника відповідача - адвоката Лисенка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про припинення права власності, визнання права власності на земельну ділянку, скасування рішення та державної реєстрації права власності за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вінницького міського суду від 19 жовтня 2016 року ,-

В с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку під НОМЕР_2, площею 0, 1636 га ,кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - землі промисловості(для комерційних потреб) Послалось на те, що в забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_4, фірма «ІВО + КГ» передала банку за договором іпотеки від 30.08.2007 року належне їй нерухоме майно у вигляді цілої частини магазину з прибудовами, загальною площею 194,6 кв. м , розташованого на вказаній земельній ділянці, що була надана фірмі у постійне користування рішенням виконкому Вінницької міської ради № 957 від 05.12.1996 року, крім того, лишків - 33 кв.м. На використання іпотекодавцем земельної ділянки або її частини обмежень (обтяжень) не встановлено.

ПАТ КБ «Приватбанк» в результаті виконання рішення господарського суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та шляхом передачі йому нереалізованого з публічних торгів майна , 24.04.2015 року набув право власності та отримав свідоцтво про право власності на приміщення магазину, розташоване на спірній ділянці .

П.20.10 договору іпотеки покладав на іпотекодавця -фірму«ІВО + КГ» обов'язок не допускати дострокового припинення права користування земельною ділянкою ,а п.26 передбачав перехід прав та обов'язків користувача земельною ділянкою до власника предмета іпотеки.

Проте ,в порушення зазначених умов ,без відома і згоди іпотекодавця ,фірма«ІВО + КГ» 30.09.2008 року отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку , а 10.06.2013 року продала її відповідачці ОСОБА_3

Посилаючись на те, що з набуттям права власності на будівлю ,розташовану на спірній земельній ділянці , до ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі ч.1 ст.377 ЦК України та ч.1 ст.120 ЗК України перейшло і право власності ,право користування земельною ділянкою , просив суд на підставі ст.378 ЦК України припинити право власності ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку, скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію , скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку і визнати право власності на неї за ПАТ КБ «ПриватБанк» .

Рішенням Вінницького міського суду від 19.10.2016 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вказали , що суд першої інстанції не застосував ст.ст.120, 125 ЗК України до даних правовідносин.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Суд в повній мірі цих вимог закону не дотримався.

Судом встановлено, що в забезпечення виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору , фірма «ІВО + КГ» передала банку за договором іпотеки від 30.08.2007 року належне їй на праві власності нерухоме майно у вигляді цілої частини магазину з прибудовами, загальною площею 194,6 кв. м , розташованого на земельній ділянці , площею 0, 1636 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - землі промисловості(для комерційних потреб). Пункт 20.10 договору іпотеки покладав на іпотекодавця обов'язок не допускати дострокового припинення права користування земельною ділянкою ,а п.26 передбачав перехід прав та обов'язків користувача земельною ділянкою до власника предмета іпотеки.

Зазначена ділянка була надана в користування фірмі «ІВО + КГ» рішенням виконкому Вінницької міської ради № 957 від 05.12.1996 року ,а відповідно до договору купівлі-продажу від 02.06.2008 року фірма набула право власності на неї ,що підтверджено Державним актом про право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 30.09.2008 року.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10.06.2013 року , зазначена земельна ділянка була продана фірмою «ІВО + КГ» ОСОБА_3, право власності якої зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.06.2013 року .

Позивач набув право власності на приміщення магазину з прибудовами загальною площею 194,6 кв. м по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 24.04.2015 року і його право зареєстровано цього ж дня у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно .

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2014 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2013 року .

Підстави набуття Фірмою «ІВО + КГ» права власності на спірну земельну ділянку, зокрема ,договір її купівлі-продажу не оспорювався , у задоволенні позову ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нею у фірми «ІВО + КГ» спірної земельної ділянки від 10.06.2013 року недійсним ,- відмовлено .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що право набуття, припинення права власності чи права користування земельною ділянкою виникають з підстав, визначених законом та в момент реєстрації цих прав. Зокрема, у даній справі право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку виникло 10.06.2013 року, земельна ділянка в момент переходу права власності на будівлю магазину до банку не перебувала у власності фірми «ІВО + КГ»,а перебувала у власності ОСОБА_3 ,а тому підстав для припинення права власності останньої відповідно до ст.140 ЗК України та скасування його державної реєстрації по справі не вбачається.

Разом з тим, з висновком суду погодитись не можна.

Вбачається, що фірма «ІВО + КГ» придбала спірну ділянку за договором купівлі-продажу, порушуючи умови договору іпотеки про зберігання за собою права користування спірною ділянкою та переходу такого права за умов порушення договору до власника предмета іпотеки.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається ,що договір купівлі-продажу фірмою спірної ділянки від 02.06.2008 року та набуття нею права власності, ,позивачем не оспорювалися ,а у задоволенні позову ПАТ «Приватбанк» про визнання договору продажу спірної ділянки ОСОБА_3 від 10.06.2013 року було відмовлено.

Таким чином , право власності у фірми «ІВО + КГ» на земельну ділянку виникло не одночасно із виникненням у неї права власності на будівлю в порядку ст.120 ЦК України ,а у зв'язку з окремим придбанням земельної ділянки за договором купівлі-продажу .

Так само за окремим договором купівлі-продажу, не пов'язаним з переходом права власності на будівлю , відбулось набуття права власності на цю ділянку ОСОБА_3 Зазначені договори купівлі-продажу земельних ділянок в передбаченому законом порядку не визнавались недійсними.

Разом з тим, відповідно до ст.378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такої правової позиції дотримувався Верховний Суд України у постанові від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16, тому вона є обов'язковою для застосування судами в подібних правовідносинах.

Перехід права власності на будівлю магазину до ПАТ КБ «Приватбанк» відбувся шляхом залишення за собою нереалізованого майна боржника - фірми в порядку ,передбаченому ст.62 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст.49 ЗУ «Про іпотеку».

Оскільки перехід права власності на будівлю до ПАТ КБ «Приватбанк» відбувся у встановленому законом порядку , договором чи правовстановлювальним документом про відчуження будівлі розмір земельної ділянки не визначений, до набувача - ПАТ КБ «Приватбанк» переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної та будівельно - технічної експертизи від 11.08.2016 року ,складеного з дотриманням норм ДБН ,площа частини земельної ділянки із земельної ділянки площею 0,1636 га( кадастровий номер НОМЕР_1), що необхідна для розміщення, обслуговування та використання за цільовим призначенням магазину з прибудовами ,загальною площею 194,6 кв. м., розташованого по АДРЕСА_1, , повинна складати 0,08 га.

Тому саме у такому розмірі - 0,08 га переходить право власності на земельну ділянку до позивача в зв'язку з набуттям ним в передбаченому законом порядку права власності на будівлю магазину, а право власності попереднього власника - ОСОБА_3 у такому ж розмірі підлягає припиненню за рішенням суду. В задоволенні решти вимог про перехід права власності та припинення права власності на решту спірної ділянки позивачу необхідно відмовити.

В зв'язку з цим доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими , рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про часткове задоволення позовних вимог .

В зв'язку з тим, що рішення державного реєстратора та державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку мали місце 10.06.2013 року ,тобто до переходу права власності на будівлю магазину до позивача та у зв'язку з відсутністю доказів незаконності такої реєстрації на той час , у задоволенні цих вимог позивача необхідно відмовити.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права привели до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає ,що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення -про часткове задоволення позовних вимог .

Керуючись ст.ст.307,309,316 ЦПК України ,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду від 19 жовтня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ПАТ «Приватбанк» задовольнити частково.

Припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,08 га із земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 ,яка необхідна для розміщення, обслуговування та використання за цільовим призначенням магазину з прибудовами ,що належить на праві власності ПАТ КБ»Приватбанк».

Визнати право власності ПАТ КБ «Приватбанк» на земельну ділянку, площею 0,08 га із земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 ,яка необхідна для розміщення, обслуговування та використання за цільовим призначенням магазину з прибудовами ,що належить на праві власності ПАТ КБ»Приватбанк».

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: