У Х В А Л А

14 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року в справі за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень, державних актів на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі-продажу і дарування та відновлення становища, яке існувало до порушення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року в задоволенні позову Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва задоволено частково: визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 24 червня 2014 року № 326-2/1536 в частині передачі громадянці ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0, 10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1; визнано незаконним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, виданий ОСОБА_7; визнано незаконним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_5 23 листопада 2005 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 жовтня 2005 року. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_8 задоволено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року скасовано, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року залишено в силі.

30 вересня 2016 року від заступника Генерального прокурора України до Верховного Суду України надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 19 - 21, 51, 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2016 року, від 20 липня 2016 року, від 4 липня 2016 року, від 10 лютого 2016 року, від 23 грудня 2015 року, від 28 жовтня 2015 року, від 16 вересня 2015 року, від 23 липня 2015 року, ухвалу Верховного Суду України від 23 травня 2007 року й постанови Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року, від 14 травня 2014 року та від 13 листопада 2013 року, в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, погодився з висновком першої інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що позивачем не надано доказів, що спірна земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення, рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства на час виникнення спірних правовідносин.

Разом з тим, у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року, від 16 вересня 2015 року, від 28 жовтня 2015 року, від 23 грудня 2015 року, від 10 лютого 2016 року, від 4 липня 2016 року, від 20 липня 2016 року, від 28 липня 2016 року та в ухвалі Верховного Суду України від 23 травня 2007 року, суд касаційної інстанції вирішуючи спори у справах із застосуванням положень статей 19 - 21, 51, 83 ЗК України, виходив з того, що судами першої та апеляційної інстанції на підставі наданих позивачами доказів встановлено, що спірні земельні ділянки були віднесені: до територій зелених насаджень загального користування (парки, сквери); до земель водного фонду; до лісового фонду.

Отже, в судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, судами на підставі наданих сторонами доказів встановлені різні фактичні обставини справи, що не свідчить про неоднакове застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У постановах Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року, від 8 квітня 2015 року та від 14 травня 2014 року, міститься висновок про те, що надання земельних ділянок громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням згідно із статтею 20 ЗК України. У випадку передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки. Крім того, Верховний Суд України зазначив, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною згідно із статтею 21 ЗК України.

Отже, висновок зроблений судом у справі про перегляд якої подано заяву, не суперечить висновку, зробленому Верховним Судом України у постановах від 13 листопада 2013 року, від 8 квітня 2015 року та від 14 травня 2014 року на які посилається заявник.

За викладених обставин вважати заяву заступника Генерального прокурора України обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень, державних актів на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі-продажу і дарування та відновлення становища, яке існувало до порушення відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко