Справа № 457/300/15 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/1668/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Ніткевича А.В., Федоришина А.В.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист порушених прав споживача та визнання окремих положень договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 26 листопада 2015 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_4

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що суд першої інстанції не врахував той факт, що позивач не є боржником у розумінні ст.ст.509,510 ЦК України, оскільки письмово не укладав зобов»язання щодо отримання та погашення офердрафту або іншого виду кредиту, не погоджував умови щодо його розміру, строків, процентів тощо, оскільки діяла дебетова схема. Зазначає, що відповідно до норм цивільного права договір кредиту укладається в письмовій формі, чого в даному випадку дотримано не було. Крім цього, позивачу не було надано примірник Умов надання банківських послуг, ним він не підписувася, та йому не було роз»яснено їх зміст. Також судом не враховано, що Банк не повідомляв позивача про можливе «кредитування» та «несанкціоновані офердрафти», що є порушенням вимог ст.ст.4,15 ЗУ «Про захист прав споживачів». Стверджує, що судом не враховано лист Національного банку України від 04.12.2011 року, а також Постанову НБУ «Про здійснення операцій з використання спеціальних платіжних засобів» у п.3.12 абз.1 якої зазначено, що постачальник платіжник послуг зобов»язаний надавати користувачу повну інформацію про реальні витрати та комісійну винагороду за платіжні послуги. На думку апелянта, покладення на клієнта банку обов»язку погасити заборгованість по картрахунку, яка виникла в результаті технічних помилок в роботі обладнання банку порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін та як наслідок завдає шкоди клієнту, а тому можна прийти до висновку, що такі положення є несправедливими, а тому повинні бути визнані недійсними у відповідності до положень ЗУ «Про захист прав споживачів». Враховуючи, що судом в рішенні не враховані всі обставини, що мають значення для вирішення даної справи, не взята до уваги практика судів у подібних справах, таке ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивачка та її представники в судове засідання не з»явилися, хоч належним чином повідомлена про день і час слухання справи. Відповідно до статті 76 п.5 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається вручення і цій особі.

Колегія суддів відхилила клопотання представника позивачки ОСОБА_5 про перенесення слухання справи через зайнятість в іншій справі та віддаленістю місця перебування, оскільки згідно довіреності ОСОБА_3 (а.с.301 т.1) представництво своїх інтересів вона доручала чотирьом представникам. Крім цього, судове засідання призначалося на 01.03.2016 року, де один з представників ОСОБА_4 клопотала про перенесення розгляду апеляційної скарги на пізніший термін з тих же причин.

Частиною 2 статті 305 ЦПК України зазначено, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши пояснення представника відповідча ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними п.1.1.2.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг, які є невід»ємною частиною договору про надання банківських послуг, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» мотивуючи невідповідністю вимогам закону, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК та порушенням його прав споживача з підстав несправедливості умов договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції правильно визначено правовідношення сторін та застосовано закон, який їх регулює. Повно та всебічно встановлено обставини, що мають значення для вирішення справи та проведено оцінку належних доказів.

Із матеріалів справи встановлено, що 26.03.2013 року між сторонами по справі був укладений договір у формі приєднання банківського дебетового карткового рахунку. Зазначений договір був оформлений шляхом підписання позивачем заяви-анкети про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ «КБ «Приватбанк».

При укладенні договору приєднання особа, що приєднується до виконання Умов та Правил надання банківських послуг не взмозі у інший спосіб ніж підписання заяви-анкети (згоди на виконання згаданих умов) підтвердити своє ознайомлення із умовами та правилами, розуміння вказаних умов та правил та згоду і необхідність щодо їх виконання. В протилежному випадку( при неознайомленні з Умовами і Правилами чи їх нерозуміння або небажання виконувати) особа не підписує заяву-згоду та договір вважається не укладеним, що випливає із природи самого договору та відповідає вимогам ст.634 ЦК України.

Згідно статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторонни до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Підписавши договір, позивачка була ознайомлена із Умовами та Правилами надання банківських послуг, що розміщені на офіційному веб-сайті Банку та відповідно надаються для ознайомлення стороні договору і ним надано згоду на виконання таких при підписанні вказаної заяви-анкети, що є фактичною письмовою згодою на виконання таких умов. За Умовами договору у разі виникнення заборгованості власника за картковим рахунком в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та інших випадках клієнт зобов»язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення ( п.1.1.21.1.1 Умов).

Суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав вважати положення договору такими, що не відповідають вимогам закону. Ця умова договору не встановлює механізму чи способу нрахування заборгованості у разі курсової різниці чи технічних помилок, а лише передбачає строк 30 днів для її погошення. Відтак, у суду немає підстав вважати, що спірна умова договору порушує права споживача і є несправедливою.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги про не ознайомлення позивача з Умовами і Правилами надання банківських послуг ПАТ «КБ «Приватбанк» при укладенні договору.

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3 та 6 ст.203 ЦК України.

Позивачка зазначає, що однією із підстав недійсності правочину в частині п.1.1.2.1.11 Умов та Правил надання банківських послуг є невідповідність названих пунктів договору іншим законодавчим актам, тобто з підстав ч.1 ст.203 ЦК України. Зокрема, посилається на невідповідність ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки порушуються її права як споживача, оскільки внаслідок технічних помилок, коливань валютного курсу порушуються договірні відносини, що приносить шкоду споживачу.

З такими доводами позивачки як в суді першої інстанції так і у доводах апеляційної скарги колегія суддів не погоджується.

Спірні відносини серед іншого регулюються Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», норми якого правильно застосовано судом пршої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» за умовами договору позивач є держателем електронного платіжного засобу, фізичною особою, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу.

Пунктом 1.27 ст.1 цього Закону визначено, що платіжна картка- це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленному законодавстом порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів із своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків як через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Статтею 28 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено особливості виконання міжбанківського переказу, ініційованого за допомогою електронного платіжного засобу.

Статтею 28.2 Закону передбачено, що Міжбанківський переказ між банками і учасниками міжнародних платіжних систем за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів здійсненими їх держателями за межами України, а також за операціями, здійсненими в межах України держателями електронних платіжних засобів нерезидентами України, проводиться у валюті, визначеній у відповідних договорах із платіжними організаціями міжнародних платіжних систем.

Статтею 28.5 даного Закону передбачено, якщо валюта, в якій проводиться міжбанківський переказ, не збігається з валютою, списаною з рахунку клієнта, емітент може виконати операції з купівлі- продажу необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України в порядку, встановленому Національним банком України або провести внутрішньобанківський кліринг.

Відповідно до п.3 розділу ІХ Міжбанківські перекази за операціями з використанням електронних платіжних засобів Постанови Національного Банку України №705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» емітент зобов»язаний у разі виконання користувачем платіжної операції з викоританням електронного платіжного засобу у валюті, яка відрізняється від валюти рахунку, здійснювати перерахунок суми за операцією в порядку, визначеному договором.

З наведених правових норм, що є спеціальними нормами матеріального права, що підлягають застосуванню для даного виду правовідносин, визначається порядок формування курсової різниці, яка може виникати після номінування користувачем картки (позивачем) суми коштів із національної в іноземну валюту за межами України та купівлю банком-емітентом ( відповідачем) на міжбанківському валютному ринку України тієї кількості іноземної валюти, що була знятою в банкоматі іноземного Банку клієнтом.

Щодо доводів апеляційної скарги із посиланням на ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», що включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною,, щодо нечесної підприємницької практики позивачем не доведено, а судом відповідно відхилено. Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині суперечать вимогам ст. 230 ч.1 п.1 ЦК України. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачкою жодним доказом не доведено введення її в оману як і не доведено проведення відповідачем нечесної підприємницької практики через введення її (позивачку) в оману щодо істотних умов договору.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У постанові Пленуму Верховного суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» зазначено, що визнавши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі недоліки у розгляді справи не вплинули на суть ухваленого рішення, апеляційний суд згідно із 308 ЦПК України ухвалою відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін і обов»язково наводить у ній мотиви, з яких доводи апеляціної скарги відхиляються. Водночас Апеляційний суд враховує, що законне, обгрунтоване та правильне по суті і справедливее рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Згідно приписів статті 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення ез змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 в і д х и л и т и .

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

ОСОБА_7