У Х В А Л А

16 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 1 березня 2016 року та рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 3 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів,

в с т а н о в и л а :

Дніпровський районний суд м. Херсона рішенням від 3 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 1 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив, надав ОСОБА_5 дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_6 за межі України без згоди (дозволу) та супроводу батька ОСОБА_4 в період з 3 лютого 2016 року по 1 жовтня 2016 року до країни Туреччина, дозволив ОСОБА_5 без згоди (дозволу) батька ОСОБА_4 оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини ОСОБА_6 за межі України в період з 3 лютого 2016 року по 1 жовтня 2016 року до країни Туреччина, вирішив питання розподілу судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 6 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 3 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 1 березня 2016 року залишив без змін.

У вересні 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 1 березня 2016 року та рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 3 лютого 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 141, 153, 157 СК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх доводів заявник надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, з висновками якого погодились і суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що намір позивачки разом з дитиною тимчасово виїжджати за кордон до країни Туречинна у визначений нею період з метою відпочинку та оздоровлення дитини відповідає інтересам дитини, сприяє її розвитку, відпочинку та оздоровленню. При цьому, судом зазначено, що дозволяється виїзд дитини за межі України без згоди (дозволу) батька на тимчасовий період.

У наданій для порівняння ухвалі від 15 липня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. При цьому, судом зазначено, що надання за рішенням суду дозволу на виїзд дитини разом з її матір'ю за межі України на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина без згоди та супроводу батька суперечить нормам матеріального права. У зазначеній справі позивачка просила надати дозвіл на виїзд дитини за межі України на постійне місце проживання.

У судовому рішенні, наданому заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 1 березня 2016 року та рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 3 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко