Справа № 780/683/16-ц Головуючий у І інстанції Скарлат О.І.
Провадження № 22-ц/780/2955/16 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 18 07.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Іванової І.В.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, розірвання договорів, стягнення коштів та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів

УСТАНОВИЛА:

у грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив розірвати договори банківського вкладу, укладені між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк»: № НОМЕР_3 від 25 березня 2013 року, № НОМЕР_1 від 04 квітня 2013 року, № НОМЕР_2 від 04 вересня 2013 року, стягнути з ПАТ «КБ «Приватбанк» на його користь 333 963,38 грн. за договорами банківського вкладу та 10 000 грн. завданої йому моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25 березня 2013 року між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (про заощадження) № НОМЕР_3, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти для розміщення на депозитний рахунок строком на 365 днів, до 25 березня 2014 року в розмірі 100 000 грн., з нарахуванням відсотків в розмірі 18% річних.

04 квітня 2013 року між позивачем та ПАТ «КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (про заощадження) № НОМЕР_1, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти для розміщення на депозитний рахунок строком на 365 днів, до 04 квітня 2014 року в розмірі 20 000 грн., з нарахуванням відсотків в розмірі 18% річних.

04 вересня 2013 року між позивачем та ПАТ «КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (про заощадження) № НОМЕР_2, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти для розміщення на депозитний рахунок строком на 365 днів, до 04 вересня 2014 року в розмірі 100 000 грн., з нарахуванням відсотків в розмірі 18% річних.

На виконання умов вищезазначених договорів відповідач відкрив на ім'я позивача депозитні рахунки, на яких обліковувались суми вкладів. Відповідно до п.6 вказаних договорів вклад автоматично продовжено на один рік за кожним договором.

В жовтні 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове розірвання вказаних договорів банківського вкладу та повернення вкладів з урахуванням відсотків, нарахованих відповідно до умов договору, однак відповідач листом від 06.11.2014 року відмовив у поверненні вкладів з посиланням на складнощі з обслуговування депозитів і рахунків, відкритих у відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк», які знаходяться в АР Крим.

Вважаючи такі дії відповідача незаконними, позивач і звернувся до суду з позовом про розірвання укладених між ними договорів, стягнення сум депозитів та відшкодування завданої йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2015 року в частині відмови у розірванні договорів та стягненні суми депозитів - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким ці вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано договори банківського вкладу, укладені між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк»: № НОМЕР_3 від 25 березня 2013 року, № НОМЕР_1 від 04 квітня 2013 року, № НОМЕР_2 від 04 вересня 2013 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 333 963 грн. 38 коп. коштів за договорами банківського вкладу № НОМЕР_3 від 25 березня 2013 року, № НОМЕР_1 від 04 квітня 2013 року, № НОМЕР_2 від 04 вересня 2013 року.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували в установленому законом порядку розміри депозитних вкладів на теперішній час або його залишок в разі зняття коштів з вкладу.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони зроблені за неповного з'ясування судом першої інстанції обставин справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Так, судом першої інстанції встановлено, що що 25 березня 2013 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (про заощадження) № НОМЕР_3, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти для розміщення на депозитний рахунок строком на 365 днів, до 25 березня 2014 року в розмірі 100 000 грн., з нарахуванням відсотків в розмірі 18% річних.

04 квітня 2013 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (про заощадження) № НОМЕР_1, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти для розміщення на депозитний рахунок строком на 365 днів, до 04 квітня 2014 року в розмірі 20 000 грн., з нарахуванням відсотків в розмірі 18% річних.

04 вересня 2013 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу (про заощадження) № SAMDN8376, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти для розміщення на депозитний рахунок строком на 365 днів, до 04 вересня 2014 року в розмірі 100 000 грн., з нарахуванням відсотків в розмірі 18% річних.

При укладенні договорів банківського вкладу сторони домовилися, що в тому випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, при цьому строк вкладу продовжується неодноразово, без явки клієнта до банку.

Відповідно до п.9 договорів вкладник має право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за два банківських дня до дати розірвання договору.

Згідно п. 13 договорів, якщо вкладник вимагає розірвати договір, а строк вкладу вже був продовжений один чи декілька разів, відсотки за кожний повний строк вкладу виплачуються у повному обсязі.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 надіслав на адресу ПАТ КБ "Приватбанк" вимогу про дострокове розірвання договорів банківського вкладу та повернення коштів (а.с.15-16), однак ПАТ КБ "Приватбанк" відмовив позивачу у поверненні суми депозиту та процентів, посилаючись на припинення своєї діяльності на території Автономної Республіки Крим у зв'язку з окупацією (а.с.17-18).

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержанню, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з п. 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими норматнвно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172 849З (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями дідового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються; вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після у кладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно Інструкції «Про ведення касових операцій банками в Україні», затвердженої постановою Правління НБУ № 174 від 01.06.2011р., чинної на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема п. 1.19, касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов'язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати;номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди. Відповідно до п. 1.22 Інструкції, реквізити касових документів, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв за результатами касових операцій, заповнюються як клієнтами, так і в автоматичному режимі

платіжного пристрою, які використовують бази даних автоматизованої

системи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу представник ПАТ «Приватбанк» посилається на те, що матеріали справи не містять належним чином завірених копій договорів банківських вкладів та квитанцій, які б підтверджували внесення позивачем готівки у відповідній платіжній системі, які б відповідали зазначеним вище вимогам Інструкції, а також доказів на підтвердження розмірів банківських вкладів.

Колегія суддів апеляційного суду з такими доводами не погоджується, виходячи з наступного.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем суду надано копії Договорів про заощадження № НОМЕР_3 від 25 березня 2013 року (з додатковою угодою), № НОМЕР_1 від 04 квітня 2013 року (з додатковою угодою), № НОМЕР_2 від 04 вересня 2013 року. Відповідність поданих позивачем ксерокопій договорів тим копіям, які були надані йому при укладанні договорів, судом перевірена та посвідчена. Заперечення представника відповідача щодо відсутності оригінальних підписів представника банку на копіях договорів, наявних в розпорядженні позивача, судом не приймається, оскільки вказані документи містять факсимільне відтворення підпису уповноваженої особи банку згідно Уставу банку - голови Правління банка п. Дубілета, що узгоджено сторонами в Угоді про використання аналога власноручного підпису на договорах та угодах від 04.09.2013 року. (а.с. 55)

Апеляційним судом також перевірена відповідність поданих позивачем копій банківських квитанцій про зарахування грошових коштів на депозитні рахунки позивача. Так, 25.03.2013 року ОСОБА_2 вніс через касу Банку на депозитний рахунок № НОМЕР_3 100 000 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № від 25.03.2013р., яке містить необхідні реквізити банківської установи, передбачені вказаною вище Інструкцією «Про ведення касових операцій банками в Україні» та підпис представника банку. (т. 2 а.с. 54) 04.04.2013 року ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок № НОМЕР_1 - 20 000 грн., а 04.09.2013 року на депозитний рахунок № НОМЕР_2 - 100 000 грн., що підтверджується відповідними банківськими квитанціями (т. 1 а.с. 14)

Відповідач не надав суду жодного доказу, підтверджуючого зняття позивачем зазначених вкладів з депозитних рахунків та їх закриття, обмежившись лише доводами щодо неможливості надати інформацію по рахунках філій ПАТ «Приватбанк» в автономній Республіці Крим у зв'язку з незаконною окупацією півострова. Доказів, підтверджуючих ту обставину, що відповідач позбавився електронного документообігу по депозитним рахункам своїх вкладників у цих філіях суду також надано не було.

Припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. До того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення.

Згідно ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном.

Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ «КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем.

Позивачем укладено договори до припинення діяльності філії «Кримське регіональне управління» ПАТ «Приватбанк», проте відповідач не надав будь - яких пояснень щодо неможливості надання доказів щодо внесення чи невнесення коштів позивачем на рахунки банку на період, який зазначений у квитанціях про внесення коштів.

Враховуючи те, що в ході судового розгляду ОСОБА_2 було надано до суду належні та допустимі докази на підтвердження відкриття зазначених вище депозитних рахунків у відповідача, внесення грошових коштів на ці рахунки, а відповідач не надав доказів про те, що грошові кошти, які вказані у квитанціях, не обліковувалися на рахунках банку, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_2 в частині розірвання договорів та стягнення коштів з депозитних рахунків.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Доводи відповідача, викладені у письмових запереченнях на позовну заяву про те, що повернення вкладів має відбуватися за рахунок майна філій, що знаходяться на території АРК та таке відшкодування покладається на Російську Федерацію колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спірні правовідносини є договірними, а не деліктними.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду в частині відмови у стягненні з ПАТ КБ «Приват Банк» відшкодування за спричинену моральну шкоду з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи те, що між сторонами склалися договірні відносини і договором строкового банківського вкладу, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приват банк» не було передбачено відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у цій частині.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2015 року - скасувати в частині відмови в задоволенні вимог про розірвання договорів та стягнення сум депозитів та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Розірвати договори банківського вкладу, укладені між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк»: № НОМЕР_3 від 25 березня 2013 року, № НОМЕР_1 від 04 квітня 2013 року, № НОМЕР_2 від 04 вересня 2013 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 333 963 грн. 38 коп. коштів за договорами банківського вкладу № НОМЕР_3 від 25 березня 2013 року, № НОМЕР_1 від 04 квітня 2013 року, № НОМЕР_2 від 04 вересня 2013 року.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді: