Справа № 562/1169/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.04.2016року Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Шуляка А.С.

при секретарі Солдатовій О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Здолбунів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування удаваними та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинковолодіння та земельної ділянки особистою приватною власністю, -

встановив:

В поданій до суду заяві позивач вказує на те, що з 17.06.2006 року по даний час він перебуває в шлюбі з відповідачкою. Вони проживали у квартирі за адресою м.Здолбунів, вул.Заводська, 4/21, яка належала на праві власності відповідачці. 08 листопада 2012 року він отримав кошти в сумі 7500 дол. США як компенсацію за відмову від приватизації частки квартири АДРЕСА_1. В подальшому вказані кошти та особисту працю, за згодою відповідачки, ним було вкладено на поліпшення житло-побутових умов зазначеної вище квартири відповідачки в якій вони проживали. В 2013 році вони вирішили покращити свої житлові умови шляхом відчуження квартири, в якій вони проживали та придбання житлового будинку. З цією метою вони з відповідачкою звернулися до агентства нерухомості. 11 квітня 2013 року між відповідачкою та ОСОБА_3 було укладено попередній договір, згідно якого остання отримала від відповідачки кошти в сумі 5000 грн. в рахунок належного платежу і в підтвердження укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, 17, Здолбунівського району, Рівненської області. Пізніше, після того як вони з відповідачкою стали проживати окремо, йому стало відомо, що між ОСОБА_3 та відповідачкою 29 травня 2013 року було укладено договір дарування вказаних будинку та земельної ділянки. Вважає, що укладений договір дарування є удаваним, так як фактично було укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, про що свідчить надана ОСОБА_3 розписка про те, що вона отримала кошти від відповідачки за відчужений нею житловий будинок та земельну ділянку. Просить суд визнати договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, 17, Здолбунівського району, Рівненської області удаваним та визнати, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 29 травня 2013 року було укладено договір купівлі продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Також вказує на те, що оскільки між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично було вчинено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розміщений, то на підставі ст.60 СК України вони є обєктами права спільної сумісної власності подружжя.

В звязку з цим також просить суд визнати право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, на якій він розміщений за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, 17, Здолбунівського району, Рівненської області.

Відповідачкою ОСОБА_2 було подано зустрічний позов, в якому вона вказує на те, що їй на праві особистої приватної власності належала квартира АДРЕСА_2. В грудні 2012 року в квартирі було проведено ремонт. При цьому, ОСОБА_1 кошти в сумі 7500 дол. США в ремонт не вкладалися і право спільної сумісної власності подружжя на вказану квартиру у нього не виникло.

29 травня 2013 року нею було відчужено вказану квартиру за 120649 грн. про, що свідчить нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу та в цей же день між нею та ОСОБА_3 було укладено договори дарування спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Отже, ОСОБА_1 не може бути учасником спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно, оскільки майно набуте нею на підставі договорів дарування.

Крім того, будь-яких коштів ОСОБА_1 в ремонт вказаного будинковолодіння не вкладав, участі в його облаштуванні не приймав, не сплачував комунальні послуги.

Просить суд визнати спірне майно її особистою приватною власністю.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1І свій позов підтримав повністю та просить задовільнити його.

Зустрічний позов ОСОБА_2 не визнав та пояснив суду, що, оскільки позивачка за зустрічним позовом ставить вимогу про визнання за нею особистої приватної власності на спірне майно, яке їй на даний час належить на підставі договору дарування, то таким чином вона фактично визнає, що між нею та ОСОБА_3 були укладені не договори дарування, а договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки. Також позивачкою за зустрічним позовом не спростовано той факт, що 11.04.2013 року в агентстві нерухомості між нею та ОСОБА_3 було укладено попередній договір з одночасною передачею авансу в сумі 5000 грн. за придбання спірного майна. Крім того, не спростований той факт, що він дійсно вклав кошти в сумі 7500 дол. США в облаштування квартири, яка належала ОСОБА_2 і в подальшому була нею продана. В спірному будинку він самостійно робив ремонт, приймав участь в його облаштуванні, проживав з донькою, коли відповідачка поїхала працювати в м.Київ. Наведені обставини доводять той факт, що вказане майно належить йому та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя. Просить суд в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 позов не визнала та пояснила суду, що спірне майно вона набула на підставі договору дарування укладеного між нею та ОСОБА_3 Що стосується посилання позивача ОСОБА_1 про те, що він вклав кошти в сумі 7500 дол. США в ремонт належної їй квартири, в якій вони проживали, то воно є безпідставним. Так, позивачем ОСОБА_1 частина вказаних коштів була витрачена на придбання автомобіля, а іншу частину він позичив. Також, в спірному будинку ОСОБА_1 ремонт не робив, не приймав участі в його облаштуванні. На ремонт будинку вона вкладала свої особисті.

Просить суд в задоволенні первісного позову відмовити.

Зустрічний позов підтримала та просить задовільнити його.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Судом встановлено, що 29 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку № 17 з господарськими спорудами розташованого за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, Здолбунівського району, Рівненської області, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5 (зареєстрований в реєстрі за № 403) та договір дарування земельної ділянки площею 0,1674 га, розташованої в с.Здовбиця по вул.Третя,17, Здолбунівського району, Рівненської області, кадастровий № 56 226 820 00:01:001:0153, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5 (зареєстрований в реєстрі за №405).

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, договір купівлі-продажу, на відміну від договору дарування, характеризується його оплатністю.

З матеріалів справи вбачається, що 11 квітня 2013 року між відповідачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір, згідно якого ОСОБА_2 дала, а ОСОБА_4 отримала гарантовану суму в розмірі 5000 (пять тисяч) грн., що еквівалентно 625 у.о. в рахунок належного платежу і в підтвердження укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, 17, Здолбунівського району.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 дала суду показання, що належний їй спірний житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку за адресою с.Здовбиця по вул.Третя,17, Здолбунівського району, Рівненської області вона продала для ОСОБА_2 та отримала від неї за це кошти. Що стосується укладення договорів дарування, а не купівлі продажу, то це було зроблено з метою економії коштів при оформленні угоди.

Частиною 1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог, передбачених у ч.ч.3, 5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Дослідивши та оцінивши всі докази, надані сторонами в даній справі, в їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив, що оспорювані договори дарування від 29 травня 2013 року є удаваним правочином, оскільки укладені для приховання іншого правочину, який насправді сторони вчинили, а саме: договору купівлі-продажу.

Укладаючи вказані удавані договори дарування від 29 травня 2013 року, його сторони діяли умисно, усвідомлюючи, що укладають саме такий договір, приховуючи інший фактично ними вчинений договір купівлі-продажу

Що стосується зустрічного позову поданого ОСОБА_2 про визнання спірного майна особистою приватною власністю, то він задоволенню не підлягає.

Обґрунтовуючи зустрічний позов ОСОБА_2 вказує на те, що вона набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку на підставі договору дарування, а отже у ОСОБА_1 не виникло право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно.

Проте, як вбачається з наведеного вище, що укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори дарування від 29 травня 2013 року є удаваними правочинами, укладеними фактично для приховування договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_2 не надано суду достовірних доказів, які стверджували б, що ОСОБА_1 кошти в сумі 7500 дол. США не були використані на ремонт квартири. Також, не надано доказів про те, що ОСОБА_1 не приймав участі в проведенні ремонту будинку та його догляді.

Оскільки між ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 фактично було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, то згідно ст.60 СК України вони є обєктами спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 655 грн.

Керуючись ст.ст.10, 60, 81, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовільнити.

Визнати договір дарування житлового будинку № 17 з господарськими спорудами, розташованого за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, Здолбунівського району, Рівненської області на земельній ділянці площею 0,1674 га., кадастровий № 56 226 820 00:01:001:0153, посвідчений 29 травня 2013 року приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5 (зареєстрований в реєстрі за № 403) удаваним правочином з моменту його укладення.

Визнати договір дарування земельної ділянки площею 0,1674 га, розташованої в с.Здовбиця по вул.Третя,17, Здолбунівського району, Рівненської області, кадастровий № 56 226 820 00:01:001:0153, посвідчений 29 травня 2013 року приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5 (зареєстрований в реєстрі за №405) удаваним правочином з моменту його укладення.

Визнати, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 29 травня 2013 року було укладено договір купівлі продажу житлового будинку № 17 з господарськими спорудами, розташованого за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, Здолбунівського району, Рівненської області на земельній ділянці площею 0,1674 га., кадастровий № 56 226 820 00:01:001:0153.

Визнати, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 29 травня 2013 року було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1674 га, розташованої в с.Здовбиця по вул.Третя,17 Здолбунівського району, Рівненської області, кадастровий № 56 226 820 00:01:001:0153.

Визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок № 17 з господарськими спорудами, розташований за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, Здолбунівського району, Рівненської області та земельну ділянку площею 0,1674 га., розташовану в с.Здовбиця по вул.Третя,17 Здолбунівського району, Рівненської області, кадастровий № 56 226 820 00:01:001:0153.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 655 (шістсот п"ятдесят п"ять) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору.

ОСОБА_2 в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання будинковолодіння та земельної ділянки особистою приватною власністю відмовити.

Рішення може бути оскарженим в апеляційний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Здолбунівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя