УХВАЛА

іменем україни

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держземагентства в Київській області до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання державних актів недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником - ОСОБА_9, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 9 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що у процесі проведеної у 2013 році прокуратурою перевірки було встановлено, що Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області на порушення земельного законодавства рішенням 27 сесії

5 скликання від 14 березня 2008 року у приватну власність громадян передано земельні ділянки, а саме: ОСОБА_3 площею 0, 2212 га; ОСОБА_4 площею 0,3747 га, які на його підставі отримали державні акти на право приватної власності на ці земельні ділянки та в подальшому, 21 травня 2008 року, уклали договори купівлі-продажу указаних земельних ділянок із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно. Зазначав, що спірні земельні ділянки, розташовані на острові у межах земель водного фонду, на березі Голубого озера, частково накладаються на водне плесо, тому не підлягали передачі у приватну власність. Крім того, земельні ділянки розташовані поза межами населеного пункту, розпорядження ними відноситься до компетенції районної державної адміністрації. Зазначав, що відповідачі закрили громадянам вільний доступ до Голубого озера.

Ураховуючи зазначене, прокурор просив визнати незаконним указане рішення сільської ради; визнати недійсними державні акти на спірні земельні ділянки, видані ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та скасувати їх державну реєстрацію; витребувати із незаконного володіння на користь Головного управління Держземагентства в Київській області указані земельні ділянки; визнати за державою в особі Головного управління Держземагенства в Київській області право власності на ці земельні ділянки.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Обухівського районного суду Київської області

від 9 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року, позов прокурора задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано рішення 27 сесії 5 скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 14 березня 2008 року в частині передачі земельної ділянки, площею 0,2212 га, ОСОБА_3 та в частині передачі земельної ділянки, площею 0,3747 га, ОСОБА_4

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку відносно земельної ділянки, площею 0,2212 га, що розташована на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, виданий ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також скасовано його державну реєстрацію.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку відносно земельної ділянки, площею 0,3747 га, що розташована на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області,

з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, виданий ОСОБА_5, ОСОБА_6, та скасовано його державну реєстрацію.

Скасовано рішення реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 4 жовтня 2013 року ОСОБА_8 на земельну ділянку, площею 0,3747 га, що розташована на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Витребувано на користь держави з чужого незаконного володіння

ОСОБА_7 земельну ділянку, площею 0,2212 га, що розташована на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на час прийняття Підгірцівською сільською радою рішень про виділення спірних земель, вони знаходилися поза межами населеного пункту, відтак у сільської ради відповідно до положень ст. 17 та п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України були відсутні повноваження на розпорядження ними. При цьому зазначили про те, що у порушення вимог ст. ст. 60, 61, 84 Земельного кодексу України та

ст. ст. 88, 89 Водного кодексу України у приватну власність громадян були передані земельні ділянки водного фонду й при виділенні спірних земель порушено як порядок встановлення та зміни цільового призначення земель, так і сам порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян. Суди також послались на те, що прокурор не пропустив строк позовної давності, оскільки прокурору стало відомо про порушення під час перевірки у 2013 році.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням 27 сесії 5 скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 14 березня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передано у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, відповідно площею 0,2212 га та 0,3746 га, на підставі якого вони 16 березня 2008 року отримали державні акти на право власності на указані земельні ділянки.

У подальшому, 21 травня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договори купівлі-продажу вказаних земельних ділянок з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно, на підставі яких останнім (в рівних частинах) видано державні акти на право власності на земельну ділянку, площею 0,2212 га та

0,03747 га.

3 червня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу належної їм на праві спільної власності (в рівних частинах) земельної ділянки з ОСОБА_7, за яким зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку, однак державний акт на право власності на згадану земельну ділянку в управлінні Держземагенства в Обухівському районі Київської області відсутній.

Крім того, земельна ділянка на даний час належить ОСОБА_8, останньою була проведена реєстрація права власності в Реєстраційній службі України.

Задовольняючи частково позов прокурора, суди виходили з того, що він є обґрунтованим, оскільки земельні ділянки виділені ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 з порушенням вимог Земельного кодексу України та Водного кодексу України.

Проте при розгляді справи суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із вимогами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем ОСОБА_6 заявлено про застосування позовної давності.

Відхиляючи ці доводи суди послались на те, що про порушене право прокурор дізнався лише у 2013 році під час прокурорської перевірки, а тому строк позовної давності не пропущено.

Разом з тим суди не звернули уваги на те, що за змістом ст. ст. 261, 267 ЦПК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

При цьому відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту, тобто коли особа довідалася чи могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом України у постанові № 6-178 цс 15 від 1 липня 2015 року, яка згідно зі

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, суду необхідно встановити коли стало відомо про порушене право особам, в чиїх інтересах прокурор пред'явив позов: Обухівської районної державної адміністрації Київської області та Головного управління Держземагентства в Київській області.

Крім того, суди не звернули уваги на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постановах № 6-68 цс 15 від 16 вересня 2015 року і

№ 6-2510 цс 15 від 16 грудня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, відповідно до якої п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (в редакції до набрання чинності Законом України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) не поширюються на позови прокурора в інтересах держави в особі органів державної влади, оскільки стосується захисту власників від неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Також суди ухвалили рішення, яке є не чітким, не зрозумілим для виконання, оскільки земельна ділянка витребувана на користь держави без зазначення органу, який у цих правовідносинах представляє державу.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не навів мотивів відхилення доводів відповідача, зокрема щодо застосування позовної давності відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України за заявою відповідача, зробленою останнім до винесення районним судом рішення, визнавши позов доведеним.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_9, задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 9 липня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик