Справа № 303/3401/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

при секретарі Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івановецької сільської ради Мукачівського району, Управління Держземагенства в Мукачівському районі, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, Мукачівська районна державна адміністрація в особі відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, зобовязання до вчинення дій та визнання дій неправомірними за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 9 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

5 червня 2015 року ОСОБА_1-П.І. звернувся в суд з позовом до Івановецької сільської ради Мукачівського району, Управління Держземагенства у Мукачівському районі Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, Мукачівська РДА в особі Відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 042041, виданого ОСОБА_2, та скасування його державної реєстрації, зобовязання до вчинення дій, визнання дій Івановецької сільської ради та Управління Держземагенства у Мукачівському районі Закарпатської області неправомірними.

Позовні вимоги мотивував тим, що 23 листопада 2002 року він та ОСОБА_2 уклали шлюб, який заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26 травня 2010 року був розірваний. Під час перебування у шлюбі ними, як подружжям, було спільно набуто майно. З метою поліпшення матеріального стану сімї, будівництва житлового будинку, розвитку підприємницької діяльності, 5 травня 2006 року він продав свою двокімнатну квартиру в АДРЕСА_1. Рішенням 22 сесії 4 скликання від 5 липня 2005 р. Івановецької сільської ради Мукачівського району ОСОБА_2 була передана у власність земельна ділянка площею 0,08 га за адресою: с. Іванівці, вул. Миру, Мукачівського району для ведення особистого селянського господарства. Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія ЗК № 042041 був виданий на імя ОСОБА_2 13 жовтня 2005 року. Однак, даний державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий із записом у ньому адреси цієї земельної ділянки, що не відповідає адресі, вказаній у рішенні 22 сесії 4 скликання від 05 липня 2005 р. Івановецької сільської ради Мукачівського району щодо виділення ОСОБА_2 земельної ділянки, тобто замість належної адреси : вул. Миру, адресу земельної ділянки внесено, як: вул. Радянська, 8, що не відповідає дійсним обставинам. Цей факт має для нього істотні наслідки, оскільки за фактичною адресою вказаної земельної ділянки (вул. Миру, 26 Г) збудовано у подальшому їх спільний житловий будинок.

Посилаючись на вказані обставини позивач у суді першої інстанції просив визнати недійсним державний акт на вказану земельну ділянку серії ЗК № 042041 та скасувати його державну реєстрацію, й зобовязати до вчинення дій і визнати неправомірними дії щодо виготовлення оскаржуваного державного акту і його реєстрації Івановецької сільської ради Мукачівського району, Управління Держземагенства у Мукачівському районі Закарпатської області та Мукачівської РДА.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 9 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до Івановецької сільської ради Мукачівського району, Управління Держземагенства у Мукачівському районі Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2, Мукачівська района державна адміністрація Закарпатської області в особі Відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури, про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 042041, виданого ОСОБА_2, та скасування його державної реєстрації, зобовязання до вчинення дій та визнання дій Івановецької сільської ради та Управління Держземагенства у Мукачівському районі Закарпатської області неправомірними відмовлено.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалення рішення при неповно зясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, позивач просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що встановлена судом обставина внесення в державний акт на право власності на земельну ділянку невірної адреси земельної ділянки є прямою підставою для визнання такого державного акту недійсним. Діями третіх осіб по справі порушено права позивача як співвласника земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2, адже на час прийняття такого рішення ОСОБА_2 були подружжям, тобто дана земельна ділянка є спільною власністю подружжя, а не особистою власністю ОСОБА_2.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу.

Представник третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу відхилити як безпідставну та необгрунтовану й залишити без змін законне та обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Інші сторони в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності незявившихся осіб.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі та зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно частини 1 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. В частині 2 статті 120 цього Кодексу зазначено, що, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням 22 сесії 4 скликання від 05 липня 2005 року Івановецької сільської ради Мукачівського району було постановлено надати у власність ОСОБА_2 «земельну ділянку площею ____га в с. Іванівці, вул. Мира для обслуговування житлового будинку та 8,08 га для ведення особистого селянського господарства» (а.с. 6).

13 жовтня 2005 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія ЗК № 042041 для ведення особистого селянського господарства розміром 0,0753 га за адресою: с. Іванівці, вул. Радянська, 8 (а.с. 5).

Відповідно до Довідки № 351 від 19 червня 2015 року, виданої Івановецькою сільською радою, земельна ділянка за адресою: вул. Радянська, 8, в с. Іванівці Мукачівського району, що складається з двох частин: розміром 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і розміром 0,0753 га для ведення особистого селянського господарства згідно записів у погосподарській книзі перебувала у користуванні ОСОБА_7 і після його смерті 16 липня 1994 року перейшла в користування до його єдиної спадкоємиці за законом ОСОБА_2, яка успадкувала в цілому житловий будинок, розташований на вищезазначеній земельній ділянці за адресою: вул. Радянська, 8 в с. Іванівці, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 14 листопада 2003 року (а.с. 22).

Як власниця житлового будинку, ОСОБА_2 звернулася до Івановецької сільської ради з заявою про передачу їй у власність земельної ділянки, що перебуває у її користуванні, і на підставі рішення 22 сесії 4 скликання від 05 липня 2005 року їй було передано у власність земельну ділянку із двох частин: 0,08 га для обслуговування житлового будинку № 8 по вул. Радянській, 8, с. Іванівці, та 0,0735 га для ведення особистого господарства за цією ж адресою(а.с. 23).

Оскаржуваний по даній справі державний акт ОСОБА_2 видано 13 жовтня 2005 року тільки на право власності на земельну ділянку розміром 0,0735 га за адресою: вул. Радянська, 8, в с. Іванівні, що була виділена для ведення особистого селянського господарства. На іншу частину земельної ділянки в розмірі 0,08 га, що була виділена для обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: с. Іванівці, вул. Радянська, 8, ОСОБА_2 Державний акт на право власності не отримувала.

Цільове призначення земельної ділянки в розмірі 0,0753 га для ведення особистого селянського господарства було змінене на будівництво та обслуговування житлового будинку, ій була надана нова адреса: вул. Миру, 26 «Г» в с. Іванівці. На цій земельній ділянці було побудовано житловий будинок, частково обладнаний під кафе-магазин.

Згідно з довідкою ТзОВ «Мукачівське РБТІ та БО» № 149 від 24 квітня 2010 року за ОСОБА_2 за даними Державного реєстру зареєстроване право власності на нерухоме майно за адресою: с. Іванівці, вул. Радянська, 8, та с. Іванівці, вул. Миру, № 26 «г» (а.с. 8).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1-П.І. суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач та його представник не довели належними доказами, яким чином діями Івановецької сільської ради Мукачівського району та Управління Держземагенства у Мукачівському районі були порушені права і/або законні інтереси саме позивача у справі ОСОБА_3 - ОСОБА_4 при прийнятті рішення про виділення земельної ділянки, що перебувала в користуванні у її батька єдиній спадкоємиці за законом ОСОБА_2, видачі їй Державного акта на право власності та його державнй реєстрації.

Тобто суд першої інстанції відмовив у позові через його необґрунтованість і недоведеність по суті. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 2 ч. 3, ст. 3 ч. 1 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України). Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка предявила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обовязок належного відповідача усунути порушення права.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1-П.І. просив визнати недійсним державний акт на спірну земельну ділянку серії ЗК № 042041, виданий ОСОБА_2, яка визначена ним як третя особа по справі, та скасувати його державну реєстрацію, й зобовязати до вчинення дій і визнати неправомірними дії щодо виготовлення оскаржуваного державного акту і його реєстрації Івановецької сільської ради Мукачівського району, Управління Держземагенства у Мукачівському районі Закарпатської області та Мукачівської РДА.

Таким чином, позивач поставив питання про позбавлення третьої особи по справі ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку та оспорив рішення органу місцевого самоврядування, яке є для неї правовстановлюючим документом.

Отже, за реальними обставинами справи спір виник між ОСОБА_1-П.І. та ОСОБА_2, право власності якої на спірну земельною ділянкою встановлено оскаржуваним державним актом на землю, виданим за рішенням сільської ради, дії якої оскаржуються, тобто, окрім спору з органом місцевого самоврядування, який прийняв відповідне рішення, має місце в першу чергу спір із власником земельної ділянки, а вже потім - з органом місцевого самоврядування.

Попри вищенаведене, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і за фактичної наявності спору із власницею земельної ділянки ОСОБА_2 предявив позов лише до Івановецької сільської ради Мукачівського району та Управління Держземагенства в Мукачівському районі.

Тим часом, вимога про визнання недійсним державного акту на землю та відповідного рішення (правового акта індивідуальної дії), прийнятого на користь конкретної фізичної особи, на підставі якого та набула права власності на земельну ділянку, безпосередньо повязана із правами, передусім щодо права власності на земельну ділянку, які виникли. З огляду на підстави та обґрунтування позову, розгляд такої вимоги як окремої від питання про цивільні (земельні) права і обовязки власника земельної ділянки неможливий, і якщо Івановецька селищна рада є належним відповідачем, то ОСОБА_2 - особа, цивільних прав і обовязків яких стосується спір, не була відповідачем по справі.

Судова колегія вважає, що позов не був предявлений, а справу не було вирішено щодо належного відповідача ОСОБА_2, яка виходячи із суті спірних правовідносин і обґрунтування позову повинна відповідати за ним, а брала участь у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тобто саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, предявити зустрічний позов (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 60 ч. 3, ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про цивільні права і обовязки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо дій сторін, прав і обовязків стосовно земельної ділянки мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належні відповідачі орган, внаслідок рішень (дій) якого ці права виникли та/або були порушені, і власник земельної ділянки, із яким повязані відповідні права. Оскільки комплекс процесуальних прав і обовязків сторони в справі та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, різний, участь у справі особи, яка мала бути відповідачем, в якості третьої особи без самостійних вимог участі в якості відповідача не замінює та істотно звужує її процесуальні можливості, а тому порушує право на належний захист від позову.

Суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України, питання про участь ОСОБА_2 в якості відповідача не обговорив і не мав процесуальних підстав за відсутності всіх належних відповідачів для вирішення спору щодо сторін по суті. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову, проте, не внаслідок його необґрунтованості та недоведеності, як це випливає з рішення місцевого суду, а через відсутність у справі всіх належних відповідачів, без яких про законність розвязання спору не йдеться. Питання обґрунтованості позову по суті, належності обраного позивачем способу захисту порушеного права як такі, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, зокрема, щодо дійсного землекористування та характеру вчинюваних позивачу перешкод у здійсненні права власності, інші обставини, наразі значення не мають.

Відтак, з урахуванням положень ст. 8 ч. 8, ст. 303 ч. 3 ЦПК України вирішення справи без участі в ній всіх належних та необхідних для вирішення спору відповідачів є обовязковою підставою для скасування рішення суду, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляційну скаргу, оскільки про відмову в позові по суті питання не вирішується, слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та відмовити в позові з наведених вище процесуальних підстав у звязку з предявленням його не до всіх належних відповідачів.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 9 грудня 2015 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до Івановецької сільської ради Мукачівського району, Управління Держземагенства в Мукачівському районі, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, Мукачівська районна державна адміністрація в особі відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, зобовязання до вчинення дій та визнання дій неправомірними відмовити в звязку з предявленням позову не до всіх належних відповідачів.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: