У Х В А Л А

Іменем України

26 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Готри Т.Ю., Джуги С.Д.

за участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 13.01.2014 року о 08:40 в с.Оноківці по вул. Джерельній, ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_3, на крутому спуску не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши перевагу автомобілю марки «Джелі», д.н.з. НОМЕР_4, що належить позивачу, який рухався вгору та скоїв наїзд на даний автомобіль.

Дані обставини встановлені постановою Ужгородського міськрайонного сулу від 24.02.2015 року.

В подальшому, через ігнорування відповідачем вимог позивача щодо ремонту належного йому автомобіля, він змушений був звернутися до авто майстерні де відновили пошкоджений автомобіль. Загальна сума відновлювального ремонту становить 9220,40 грн.

Він надсилав відповідачу вимогу про сплату даної суми, однак той на неї не відреагував.

Крім того. внаслідок пошкодження майна йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 5 000 грн.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 9220,40 грн. майнової та 5000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2016 року даний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 9220,40 грн. майнової та 1000 грн. моральної шкоди.

На дане рішення та додаткове рішення ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити на новий судовий розгляд. На обґрунтування скарги зазначають, що на момент ДТП його відповідальність була застрахована в ПАТ «УСК «Гарант-Авто», а тому саме страховки повинен нести відповідальність за шкоду. Суд, в порушення ст. 33 ЦПК України не залучив страховика та безпідставно задовольнив позов до нього. На підтвердження своїх вимог, ОСОБА_4 подав калькуляцію №1701 від 17.01.2015 року, яка є неналежно оформлена. Щодо експертного товарознавчого дослідження, то в первинних матеріалах позову таке було відсутнє. Такий доказ прийнято судом першої інстанції 21.01.2016 року в порушення приписів ст. 132 ЦПК України і даний доказ покладено судом в основу судового рішення. Крім того, оскільки позивач відремонтував автомобіль, висновок експертного дослідження також не є доказом понесених ним витрат. Жодних квитанції, чеків, накладних чи інших первинних документів ним не надано. Також не погоджується з рішенням суду в часині стягнення моральної шкоди, оскільки вважає її жодним чином не обгрунтованою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги вважає, що вона підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 13.01.2015 р. о 08 год. 40 хв. в с. Оноківці по вул. Джерельній відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Ніссан», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2, який керуючи автомобілем на крутому спуску не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши перевагу в русі транспортного засобу марки «Джелі», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого було порушено вимоги Правил дорожнього руху та пошкоджено автомобіль марки «Джелі», державний реєстраційний номер НОМЕР_4.

Вищевказане ДТП призвело до завдання автомобілю марки «Джелі», державний реєстраційний номер НОМЕР_4, належному ОСОБА_4 механічних пошкоджень.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 24.02.2015 р. у справі 308/693/15 ОСОБА_2 визнано винним, у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмір 340 грн. в дохід держави.

Відповідно до висновку експертного дослідження №1 від 19.01.2015 року, складеного судовим експертом НДЕКЦ при УМВС України в Закарпатській області - ОСОБА_6, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Джелі» державний реєстраційний номер НОМЕР_4, становить 9220,40 грн.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що даний експертний висновок є неналежним доказом по справі.

Так, частиною 1 ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вищевказаний висновок експертного дослідження складений компетентною особою, і в ньому чітко визначена вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля, а відтак він є належним доказом по справі.

Та обставина, що позивач відремонтував свій автомобіль жодним чином не позбавляє вказаний доказ статусу належного, та не свідчить, що інформація зазначена в ньому не відповідає дійсності. Позивач в такому випадку, на підтвердження своїх вимог щодо розміру шкоди, вправі пред'являти як первинні документи про здійснення оплати за ремонт так і висновок експертного дослідження.

Позивачем на обґрунтування вартості завданої майнової шкоди надано суду саме висновок, який оцінюється судом як письмовий доказ по справі.

Відповідачем, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, жодним чином не спростовано розмір майнової шкоди вказаний у вищевказаному висновку. Судом першої інстанції, відповідно до приписів ч.4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснювалося відповідачу право на призначення судової автотоварознавчої експертизи, однак останній таким не скористався.

Стосовно посилання апелянта на порушення судом приписів ст. 132 ЦПК України внаслідок прийняття зазначеного висновку як доказу по справі слід зазначити наступне.

При пред'явленні позову, ОСОБА_4 на підтвердження розміру завданої йому шкоди надав ксерокопію калькуляції (а.с.11-13).

В подальшому, в судовому засіданні позивачем надано оригінал висновку експертного дослідження від 19.01.2015 року (а.с.96-105), з якого слідує, що надана позивачем при пред'явленні позову копія калькуляції є невід'ємною частиною вказаного висновку експертного дослідження. За таких обставин посилання апелянта на порушення судом ст. 132 ЦПК України є безпідставним.

Не може бути підставою для зміни чи скасування судового рішення й посилання апелянта на неналежність як доказу калькуляції (яка була долучена до позовної заяви), оскільки крім калькуляції, розмір заявленої позивачем до стягнення шкоди, повністю підтверджується висновком експертного дослідження, який є належним доказом по справі і який відповідач жодним чином не спростував.

Щодо посилання апелянта на те, що на момент ДТП його відповідальність була застрахована, а відтак саме страховик має нести відповідальність в межах страхового ліміту, колегія суддів зазначає наступне.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Тобто суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Аналогічного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-2808цс15 від 20.01.2016 року, який є обов'язковим для всіх судів України.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача майнову шкоду в розмірі 9220,40 грн.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди.

Зокрема, посилання апелянта на її необґрунтованість є безпідставним, оскільки право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок пошкодження майна прямо передбачено п.3 ч.2 ст. 23 ЦК України.

В даному випадку, враховуючи розмір майнової шкоди, а також те, що з моменту ДТП пройшов значний проміжок часу і відповідач навіть частково не відшкодував завдану ним шкоду, суд правомірно визначив розмір завданої позивачу моральної шкоди в сумі 1000 грн. Такий розмір відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості, не є завеликим, підстав для його зменшення колегія суддів не вбачає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для її відхилення залишення рішення першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді