АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6217/16 Справа № 201/2014/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року м. Дніпро

27 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюта Ж.І.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою та стягнення судових витрат /а.с. 6-8/.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2016 року ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі /а.с.64-71/.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, увалити нове по суті заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с.73-75/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 мешкали та були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, житлова площа цієї квартири 43.4 кв. м., загальна площа 63.1 кв. м.. В передбаченому законом порядку вони приватизували займане житло і отримали свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 07 жовтня 1996 року. ОСОБА_5В помер 30 вересня 2014 року, ОСОБА_6 померла 24 жовтня 2014 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 серпня 2015 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 серпня 2015 року позивачці ОСОБА_2 належить 3/8 частки квартири АДРЕСА_1, інші частки належать відповідачам: 3/8 частин цього житла належать ОСОБА_3 (сестра позивачки) і 1/4 частка належить ОСОБА_4 (мати останньої).

Квартира АДРЕСА_2, житловою площею 43.4 кв. м., загальною площею 63.1 кв. м., має три житлові кімнати площею 18.1 кв. м., 12.8 кв. м. і 12.5 кв. м., а також кухня площею 7.8 кв. м., ванна кімната площею 2.1 кв. м., вбиральня площею 1.1 кв. м., коридор площею 4.8 кв. м., вбудована шафа площею 1.0 кв. м., балкон площею 1.0 кв. м. та лоджія площею 1.9 кв. м.

Позивач просить виділити їй для проживання житлову кімнату площею 18.1 кв. м., відповідачці ОСОБА_3 кімнату площею 12.5 кв. м., відповідачці ОСОБА_4 житлову кімнату площею 12.8 кв. м., а місця загального користування (коридор, кухня, вбудована шафа, балкон, вбиральня та інш.) залишити в загальному користуванні.

Отже судом встановлено, що позивач і відповідачі мають правовстановлюючі документи на спірне житло у відповідних частках, вказана квартира зараз перебуває у їх спільній частковій власністю, інше не визначено домовленістю і фактично не розподілено між сторонами; право власності сторін визнане і ніким не оспорюється; частки в спірній квартирі визначено, інших домовленостей стосовно часток спільної власності не існує. Між сторонами відбуваються конфлікти, сторони мають неприязні відносини, вимушено мешкають окремо, були звернення до міліції; позивач в спірній квартирі вимушено не мешкає, в них склалися тривалі неприязні стосунки з цим відповідачами, в позивачки іншого постійного житла в цьому місті немає (документів про це не надано).

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівнині умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, що вказаний варіант порядку користування вказаним житлом неможливий, оскільки житлові кімнати площею 12.8 кв. м. і 18.1 кв. м. суміжні, а не окремі і користування кімнатою площею 12.8 кв. м. є неможливим без проходу через кімнату площею 18.1 кв. м., оскільки такий порядок користування житлом буде напружувати їх відносини, не вирішить спір і буде породжувати нові конфліктні ситуації.

Крім того, запропонований варіант порядку користування квартирою порушує права та інтереси відповідачів, оскільки площа житлового приміщення, яке просить виділити позивачка в користування, перевищує площу, що припадає на її частку. Відповідно, це приведе до порушення прав відповідачів.

Під час розгляду спору в апеляційній інстанції, колегією суддів було розяснено право позивача заявити клопотання про призначення експертизи, так як вирішити питання щодо порядку користування житлом без його переобладнання є неможливим. Позивач цим правом не скористалася.

Частиною 1 статті 143 ЦПК України передбачено, що для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 цього Кодексу кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Оскільки фактичного поділу квартири не було, колегія суддів не може прийняти до уваги твердження ОСОБА_2, що її варіант поділу є єдиним та оптимальним.

Таким чином, судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_7