Справа № 441/19/16 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/3002/16 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

секретар Фейір К.О.,

з участю ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 17 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, третя особа - Орган опіки та піклування Городоцької районної державної адміністрації Львівської області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 малолітнього ОСОБА_8, третя особа - Орган опіки та піклування Городоцької районної державної адміністрації Львівської області, про усунення перешкод в користуванні належним на праві власності її неповнолітньому сину ОСОБА_7 будинком в АДРЕСА_1, шляхом виселення. Посилаючись на те, що її неповнолітньому сину на підставі договору дарування на праві власності належить спірний будинок, доповнивши позовні вимоги, просила, виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9., ОСОБА_6, ОСОБА_10, як членів сім»ї колишнього власника будинку - ОСОБА_11 (а.с.2-4, 27)

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 В апеляційній скарзі стверджує, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Стверджує, що відповідачі не відносяться до членів сім'ї власника спірного будинку, а тому не мають передбаченого ст. 405 ЦК України права користування даним будинком. Зазначає, що відповідачі з 01 січня 2016 року не проживають в спірному будинку і це свідчить про факт наявності в них іншого місця для проживання. Апелянт звертає увагу на те, що припинення права власності на спірний будинок у батька відповідачів стало підставою втрати для них права на користування спірним житлом. Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позовні вимоги щодо виселення відповідачів на підставі норм ЖК України не заявлялися, а до цих правовідносин необхідно було застосувати ст. 391 ЦК України. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, пояснення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено такі обставини.

Відповідно до договору дарування №715 від 14.05.2012 року ОСОБА_11 подарував ОСОБА_7 будинок АДРЕСА_1. Право вланості на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_7 (а.с.10,12)

Відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, малолітні діти останньої - ОСОБА_8, ОСОБА_12 зареєстровані у даному будинку. Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_10 в цьому будинку не зареєстровані.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі на правах членів сім'ї власника будинку не втратили права користування займаним приміщенням, відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР.

Однак з таким висновком суду погодитись неможна, так як його суд дійшов з порушенням норм матеріального права.

Так, судом першої інстанції не враховано правового висновку постанови Верховного Суду України в справі №6-158цс14 від 05.11.2014 року.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Зазначені положення залишились поза увагою суду першої інстанції.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки із припиненням права власності на будинок ОСОБА_11, члени його сім»ї - ОСОБА_4, ОСОБА_5, малолітні ОСОБА_8, ОСОБА_9. втратили право користування жилим приміщенням в будинку, угоди про порядок користування даним жилим приміщенням між сторонами не досягнуто, їх проживання та реєстрація в даному будинку порушує права нового власника.

При цьому колегією суддів також приймається до уваги і те, що договір дарування, на підставі якого перейшло право власності на будинок, не містить умов про збереження за відповідачами права користування жилим приміщенням, і в справі також немає доказів наявності окремої угоди між колишнім власником будинку та відповідачами про збереження за ними права користування спірним житлом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5, малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9. (дітей ОСОБА_5.) слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Разом тим, оскільки ОСОБА_6, ОСОБА_10 у спірне жиле приміщення як члени сім»ї колишнього власника не вселялись, позовні вимоги до останніх з підстав, зазначених в позовній заяві, не підлягають задоволенню, в зв»язку з чим рішення суду в решті слід залишити без змін.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 17 березня 2016 року в частині відмови в позові до ОСОБА_4, ОСОБА_5, малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9 скасувати. Ухвалити нове рішення. Усунути перешкоди ОСОБА_7 в користуванні будинком шляхом виселення та виселити з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_5, малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_13.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.