АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1279/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Клочко О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівПодороги В. М., Фетісової Т. Л.
при секретаріКолеснику Я. В.

з участю представників ОСОБА_6,ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ПАТ "Укрсоцбанк", треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_9, ОСОБА_10 про захист прав споживача, визнання третейських застережень, викладених у п.6.2 ст.6 договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 899/06-034-97 від 03.03.2007 року, в п.5.4 ст.5 договору поруки № 2-899/06-034-97 - від 03.03.2007 року - недійсними, визнання договору поруки № 2-899/06-034-97 від 03.03.2007 року та додаткової угоди від 17.08.2012 року до договору поруки № 2-899М36-034 від 03.03.2007 року припиненим з моменту укладення, скасування заборони на відчуження нерухомого майна, вилучення запису з Державного реєстру іпотек , -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ПАТ«Укрсоцбанк», треті особи - ОСОБА_9, ОСОБА_10 про захист прав споживача, визнання третейських застережень, викладених у п.6.2 ст.6 договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 899/06-034-97 від 03.03.2007 року, в п.5.4 ст.5 договору поруки № 2-899/06-034-97 - від 03.03.2007 року - недійсними, визнання договору поруки № 2-899/06-034-97 від 03.03.2007 року та додаткової угоди від 17.08.2012 року до договору поруки № 2-899/06-034 від 03.03.2007 року припиненими з моменту укладення, скасування заборони на відчуження нерухомого майна, вилучення запису з Державного реєстру іпотек.

Позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що 03.03.2007 року між ним та відповідачем був укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 899/06-034-97.

У пункті 6.2 ст.6 договору міститься третейське застереження, яке не відповідає вимогам законодавства та порушує його права.

Крім того, 03.03.2007 року було укладено договір поруки № 1-899/06-034-97 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_9

В пункті 5.4 ст.5 договору поруки міститься третейське застереження, яке не відповідає вимогам законодавства та порушує права поручителя.

Також, 03.03.2007 року було укладено договір поруки № 2-899/06-034-97 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_10

В пункті 5.4 ст.5 договору поруки міститься третейське застереження, яке не відповідає вимогам законодавства та порушує права поручителя.

У вказаних вище договорах, а саме, в п.6.2 ст.6 договору про надання не відновлювальної кредитної лінії, в п.5.4 ст.5 договорів поруки міститься третейське застереження: «у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою - 02002 м. Київ, вул. М. Раскової, 15.

У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий вищезазначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків».

На думку позивача, третейське застереження, наведене у п.6.2 ст.6 договору про надання не відновлювальної кредитної лінії та третейське застереження у п.5.4 ст.5 договору поруки не відповідають вимогам Закону України «Про третейські суди».

При вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін, місце знаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

З тексту третейської угоди /застереження / видно, що Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не розглядався як невід'ємна частина угоди, також не визначений предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду, не вказані сторони та їх місце знаходження, не зазначено дату, місце укладання третейського застереження або посилання на умови договору, які містять відповідні відомості.

Варіант третейського застереження, рекомендований Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків, також підтверджує невідповідність третейського застереження вимогам ст.12 Закону України «Про третейські суди».

Несправедливим є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Крім того, зазначення у типовій формі договору про надання не відновлювальної кредитної лінії і договорів поруки конкретного третейського суду та суддів, також позбавило права позивача на вибір третейського судді та третейського суду, що є порушенням положень ст.14 Закону України «Про третейські суди», якою передбачено, що сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів.

За вказаних обставин, та враховуючи те, що Асоціація українських банків являється засновником постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, членом якої на момент підписання договору також був ПАТ «Укрсоцбанк» відповідач з самого початку перебував у більш вигідному становищі ніж позивач, що в свою чергу свідчить про порушення принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Третейське застереження, зазначене в договорі про надання не відновлювальної кредитної лінії та у договорі поруки, порушує права позивача та поручителів, оскільки позбавляє їх права на судовий захист, право вибору суду щодо підсудності справи, право на звільнення від сплати державного мита, передбаченого ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», тощо.

Невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у договорі невідновлювальної кредитної лінії та у договорах поруки вимогам цивільного законодавства, є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі ст.228 ЦПК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина.

Уточнивши позовні вимоги /а.с.25-28, а.с. 90-92 т.1/, ОСОБА_8 крім того зазначив, що відповідно до вимог ч.1,4 ст.559 ЦК України Договори поруки та додаткові угоди до договорів поруки, укладені між ПАТ «Укрсоцбанк» та поручителями ОСОБА_9 і ОСОБА_10 є припиненими, оскільки Банком не було пред'явлено вимоги до поручителів протягом шести місяців з дня укладення даних договорів. А оскільки п.4.4 Договору про внесення змін №2 до Договору не відновлюваної кредитної лінії №899/06-034-97 від 03.03.2007р. було передбачено правові наслідки невиконання або неналежного виконання зобов'язань Позичальником, а саме: «…У разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов'язків, визначених п.п.3.3.2-3.3.16 цього договору протягом більше п'яти днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив», то з 10.09.2012р. з виникненням простроченням позичальника дія Договору кредиту припинилася, тому позивач просив суд:

Визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п.6.2. ст.6 Договору про надання не відновлюваної кредитної лінії №899/06-034-97, укладеного 03 березня 2007р. між ОСОБА_8 та АКБСР «Укрсоцбанк».

Визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п.5.4 ст.5 Договору Поруки №1-899/06-034-97, укладеного 03 березня 2007 р. між ОСОБА_9 та АКБСР «Укрсоцбанк».

Визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п.5.4 ст.5 Договору Поруки №1-899/06-034-97, укладеного 03 березня 2007 р. між ОСОБА_10 та АКБСР «Укрсоцбанк».

Визнати Договір Поруки № 2-899/06-034-97 від 03.03.2007 р. та «Додаткову угоду від 17.08.2012 p. до Договору Поруки № 2-899/06-034-97 від 03.03.2007 р.» від 17.08.2012р., укладені між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_8, та ОСОБА_10 припиненим з моменту їх укладання.

Скасувати накладену приватним, нотаріусом Черкаського міського округу Веліковою Н.А. заборону на відчуження нерухомого майна, обтяження нерухомого майна іпотекою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та:

- вилучити запис з Державного реєстру іпотек, що був внесений Договору Іпотеки № Ід 899/06-034-97 від 06.03.2007 p., посвідченого нотаріально та зареєстровано 06 березня 2007 року в реєстрі за № 855;

- вилучити запис з Державного реєстру іпотек, що був внесений Додаткової угоди № 1 до договору застави № Ід 899/06-034-97 від 06.03.2007 р. посвідченого нотаріально та зареєстрованого 01 липня 2009 року в реєстрі за № 2218.

3. Визнати Договір Поруки № 1-899/06-034-97 від 03.03.2007 р. та Додаткову угоду від 17.08.2012 р. до Договору Поруки № 1-899/06-034-97 від 03.03.2007 р., у між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_8 та ОСОБА_9 припиненим з моменту їх укладання.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено /а.с.196-201 т.1/.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, у квітні 2016 року ОСОБА_8, через свого представника ОСОБА_6, звернувся з апеляційною скаргою /а.с. 206-217 т.1/.

Апеляційні вимоги обґрунтовуючи тим, що:

- судом першої інстанції справу розглянуто без урахування статусу сторони позивача - фізичної особи, споживача фінансових послуг, права якого захищаються державою з урахуванням особливого статусу фізичної особи - споживача, як найбільш слабшої ланки суспільства та сторони у кредитних правовідносинах та не враховано, що на час укладання додаткових угод Законом України «Про третейські суди» було заборонено третейським судам розглядати спори щодо захисту прав споживачів, але не зважаючи на це відповідач, вносячи зміни у основний кредитний договір не виключив умову щодо можливості врегулювання спору третейським судом;

- не враховано відсутність згоди фізичних особі - відповідачів на передачу для розгляду спору до Третейського суду, оскільки підписання кредитного договору і договорів поруки не є тотожними і не означає надання згоди розглядати будь - який спір у майбутньому невідомій позичальнику недержавній установі без повноважень як діє не від імені України - недержавному «суду»;

- не взято до уваги статус Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських Банків, який є недержавний орган, створений зацікавленими особами для вирішення спорів виключно на користь банків, однак не має державних правових засад і є зацікавленим судом при розгляді справ між фізичною особою позичальником - відповідачем та юридичною особою банком - засновником, цього ж суду - позивачем, що порушує Конституційний лад в Україні;

- судом не враховано, що чинним законодавством взагалі не передбачено оскарження рішень третейських судів у державних судах. а у Цивільному, Цивільно процесуальному кодексах, у Законі України «Про захист прав споживачів» взагалі відсутні поняття «третейської угода», «третейський суд», а також залишено поза увагою, що у організації «Постійно діючий Третейський суд при Асоціації Українських Банків» навіть печатка відсутня, що є порушенням вимог закону про судоустрій та, що відсутні умови для передачі спору до третейського суду, які с істотними умовами при укладанні кредитного договору, що позбавляє споживача права на судовий захист;

Відповідно до зазначеного апелянт просить суд:

1. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2016 року - скасувати.

2. Позовні вимоги ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання третейської угоди недійсної - задовольнити у повному обсязі.

3. Визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 6.2. ст. 6 Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 899/06-034-97, укладеною 03 березня 2007 р. між ОСОБА_8 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк».

4. Визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереженнях п. 5.4. ст. 5 Договору Поруки № 1-899/06-034-97 укладеного 03 березня 2007 р. між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк».

5. Визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 5.4. ст. 5 Договору Поруки № 2-899/06-034-97. укладеного 03 березня 2007 р. між ОСОБА_8, ОСОБА_10 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк».

6. Визнати Договори Поруки №1-899/06-034-97 від 03.03.2007р. і № 2-899/06-034-97 від 03.03.2007 р. припиненими з моменту їх укладання.

7. Постановити окрему ухвалу щодо умисного порушення чинного законодавства Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» і направити її до правоохоронних та інших уповноважених контролюючих органів влади для вжиття відповідних заходів.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Ст. 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення, що переглядається відповідає визначеним критеріям та вимогам.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ч. 1. ст. 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.

З матеріалів справи вбачається, що 03.03.2007 року між ОСОБА_8 та акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 899/06-034-97 /а.с.5-7 т.1/.

Також, 03.03.2007 року було укладено договір поруки № 1-899/06-034-97 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_9 /а.с.8-9 т.1/ та додаткову угоду до даного договору /а.с.177 т.1/.

Також, 03.03.2007 року було укладено договір поруки № 2-899/06-034-97 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_10 /а.с.10-11 т.1/ та додаткову угоду до даного договору поруки /а.с. 178 т.1/.

У вказаних вище договорах, а саме, в п.6.2 ст.6 договору про надання не відновлювальної кредитної лінії, в п.5.4 ст.5 договорів поруки міститься третейське застереження: «у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою - 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15.

У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий вищезазначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків».

Також між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_10 було укладено Додаткову угоду № 1 до договору застави № Ід 899/06-034-97 від 06.03.2007 р. /а.с.126 т.1/.

Факт укладання угод сторонами не оспорювався.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Як встановлено судом і підтверджується наявними у справі доказами, цивільно -правововими відносинами, що виникли між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_8 на підставі Кредитного договору, в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчий кредит, тому суд правильно виходив з того, що на правовідносини, які виникли між сторонами за даним договором під час його укладення і виконання поширюється дія вказаного Закону. Що відповідає Правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові №6-2712цс15 від 27 січня 2016 року

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про третейські суди» (у редакції, що діяла станом на 03.03.2007 року) до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 ЗУ «Про третейські суди» (у редакції, що діяла станом на 03.03.2007 року) юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону «Про третейські суди», третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

В ст. 12 Закону України «Про третейські суди» (у редакції, що діяла станом на 03.03.2007 року) визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Відповідно до ст. 107 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Тому суд правомірно вказав, що наявне угодах третейське застереження, яке позивач просив визнати недійсним, не порушує право позивача на судовий захист. Що відповідає Правовій позиції Верховного Суду України у викладеній у постанові по справі №6-50цс12 від 06.06.2012 року. І цих висновків суду першої інстанції позивач та його представник в ході апеляційного розгляду справи не спростували.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивачем ОСОБА_8, як і в суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції не було надано доказів того, що він на час укладання Договорів від 03.03.2007 року був позбавлений права запропонувати свої умови вказаних договорів, або йому було відмовлено у цьому ПАТ «Укрсоцбанк», а також не надав доказів для визнання угод недійсними в частині, що стосуються третейського застереження, як передбачених спеціальним законом «Про третейські суди», так і ст.215,203 ЦПК України .

Тому суд першої інстанції також правомірно визнав, що при укладенні кредитного договору та договорів поруки з третейським застереженням право ОСОБА_8 як споживача послуг банку порушено не було і, що підстав для визнання їх недійсними з відповідними наслідками, не має.

Законом № 2983-VI частину першу статті 6 Закону № 1701-IV «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2983-VI передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, про те що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону № 1701-IV, незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Але внесення зазначених змін у Закон України «Про третейські суди» не може бути підставою для визнання уже укладених договорів в межах діючих на час їх укладення норм закону, недійсними, оскільки ст.58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Тому, враховуючи, що станом на час виникнення правовідносин між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_8- 03.03.2007 року, ЗУ «Про третейські суди» не містив заборони на укладення третейської угоди між банком та споживачем його послуг, то при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_8 в частині визнання недійними пунктів угод, що стосуються третейського застереження , суд першої інстанції, правомірно виходив з того, що кредитний договір був укладений в рамках діючого законодавства.

А посилання позивача на ту обставину, що при укладенні додаткових угод від 17 серпня 2012 року відповідач був зобов'язаний внести також зміни в основні договори та виключити умови про третейське застереження, не може бути підставою для визнання угод в цілому чи в частині недійсними, оскільки відповідно ч.1 ст.626 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а доказів про те, що така домовленість між сторонами була досягнута ОСОБА_8 не надав.

Тому не внесення цих умов в додаткові угоди не може бути підставою для визнання договорів в частині третейського застереження недійсними.

Крім того питання щодо порядку розгляду справ за спорами між кредитодавцем та позичальником (споживачем) було врегульовано законом, яким не передбачалося внесення змін в уже укладені договори, а було на законодавчому рівні виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Звертаючись з даним позовом в порядку , що передбачений Законом України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_8 крім вимог щодо недійсності угод в частині третейського застереження з відповідними наслідками, також ставив вимоги Визнати Договорів Поруки від 03.03.2007 р. та Додаткових угод від 17.08.2012 р. до Договору Поруки від 03.03.2007 р., у кладені між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і ОСОБА_10 припиненими з моменту їх укладання .

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки /ч. ч., 1, 2 ст. 554 ЦК України.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 17.09.2014 у справі N 6-53цс14, словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, метою положень частини четвертої статті 559 ЦК України є захист прав та інтересів поручителя шляхом припинення саме поруки з визначених підстав, а не позичальника, яким є ОСОБА_8, при цьому треті особи по справі - поручителі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , самостійних вимог з приводу порушення відповідачем їх прав як поручителів не заявляли і з позовом не зверталися, а позивач не довів належними доказами яким чином було порушено його права як споживача послуг банку укладеними Договорами Поруки від 03.03.2007 р. та Додатковими угодами від 17.08.2012 р. до Договору Поруки .

Крім того в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 грудня 2011 року у справі N 6-19004св11 та постановах Вищого господарського суду України від 13 липня 2015 року у справі N 916/1493/14, від 30 липня 2013 року у справі N 910/4506/13 судами касаційної інстанції зазначено про те, що право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки, оскільки це суперечить положенням частин першої та четвертої статті 559 ЦК України. У зв'язку з обранням способу захисту прав, не передбаченого статтею 16 ЦК України, суди відмовляли у задоволенні позовів про припинення договорів поруки.

ОСОБА_8 звернувся до суду саме з позовом про визнання договорів поруки припиненими , а не визнання поруки припиненою.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі N 6-69цс11 викладено правовий висновок про помилковість рішень судів про те, що право поручителя підлягає захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням частини першої статті 559 цього Кодексу.

Крім того, у постанові від 21 травня 2012 року у справі N 6-88цс11 висловлено позицію про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Тобто, у разі наявності відповідного спору позивач-поручитель може звернутись до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена. Тому, оскільки позивач ОСОБА_8, заявляючи вимоги про те, що його права порушені, не надав про це належних доказів, та обрав невірний спосіб захисту порушених прав, шляхом пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим, а не визнання поруки припиненою, то за таких обставин суд першої інстанції правомірно відмовив також і в задоволенні цих позовних вимог. У зв'язку з чим його апеляційна скарга і в цій частині не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 308 ЦПК України передбачає, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасована правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За встановлених обставин, підстав для зміни чи скасування рішення суду колегія суддів не вбачає, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2016 року - відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ПАТ "Укрсоцбанк", треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_9, ОСОБА_10 про захист прав споживача, визнання третейських застережень, викладених у п.6.2 ст.6 договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 899/06-034-97 від 03.03.2007 року, в п.5.4 ст.5 договору поруки № 2-899/06-034-97 - від 03.03.2007 року - недійсними, визнання договору поруки № 2-899/06-034-97 від 03.03.2007 року та додаткової угоди від 17.08.2012 року до договору поруки № 2-899М36-034 від 03.03.2007 року припиненим з моменту укладення, скасування заборони на відчуження нерухомого майна, вилучення запису з Державного реєстру іпотек - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :