Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Управління державної міграційної служби України в Сумській області, Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1.

Посилалась на те, що вона є власником вказаного будинку, а відповідачі були зареєстровані у ньому з дозволу колишнього власника - її батька ОСОБА_6 Усі обов'язки щодо утримання будинку здійснює вона, однак у зв'язку із реєстрацією відповідачів не може отримати субсидію.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 21 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідно до договору дарування батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подарував їй будинок АДРЕСА_1. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 468 кв. м та складається з одноповерхового житлового будинку, загальною площею 63,7 кв. м, житловою 49,3 кв.м, із надвірними будівлями: літньою кухнею літ. «Б», погрібу п/г, сараю літ. «Д», вбиральні літ. «К», душової літ. «З», гаража літ. «К», сараїв літ. «В», «Е», «И», огорожі № 1-3, вбиральні літ. «Г».

ОСОБА_6, будучи власником домоволодіння, вселив до нього членів сім'ї свого сина ОСОБА_7 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю у спірному будинку з 1980 року, а у 1984 році у них народилася донька - ОСОБА_5, яка також стала проживали за вказаною вище адресою. Зазначеним рішенням суду було задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 та встановлено факт батьківства ОСОБА_7 відносно неї.

Після смерті ОСОБА_6 відповідачі продовжують проживати у спірному домоволодінні, сплачують вартість наданих комунальних послуг.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності позивачкою наявності передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Зазначений висновок судів відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального та процесуального права, зокрема ст. 9, ч. ч. 1, 4 ст. 156, ст. 64 ЖК Української РСР, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, а також із роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Як убачається із змісту позовної заяви позивачка просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

З інших підстав щодо втрати права користування відповідачами житловим приміщенням позивачка вимог не заявляла.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів про непроживання відповідачів без поважних причин понад один рік у належному позивачці житловому будинку.

Доводи скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта