Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/3391/15Головуючий у 1-й інстанції Мусієнко Н.М.
Пр. №22-ц/778/1436/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2016 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

30 квітня 2015 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (а.с. 55-58) та в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором №ZPVBAK04720039 від 14 червня 2007 року станом на 16 січня 2016 року у розмірі 229325,81 доларів США, яка складається з: 40742,43 доларів США - заборгованість за кредитом; 39 653,11 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2537,66 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 79000,00 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 3654,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2016 року (а.с.100-101) в задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с.106-108) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити у повному обсязі; стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку судові витрати понесені по сплаті судового збору за апеляційну скаргу у сумі 4019,40 грн.

ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (а.с.143-146).

Апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою Банку апеляційним судом відкрито ухвалою від 12 лютого 2016 року (а.с.114), справу призначено до розгляду (а.с.116).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 31 березня 2016 року був відкладений (а.с.150) в порядку задоволення клопотання відповідача ОСОБА_3 (а.с.148-149).

У судовому засіданні 12 травня 2016 року розгляд цієї справи апеляційним судом розпочато, заслухано доповідь-судді доповідача, пояснення представників сторін, досліджено письмові пояснення Банку із додатками (а.с.118-139), оголошено перерву для надання сторонами копії позовної заяви Банку, яка була предметом судового розгляду у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровськ, та, відповідно, предметом апеляційного перегляду апеляційного суду Дніпропетровської області за рішенням від 27 квітня 2011 року, та у стягненні якої Банку з ОСОБА_4 вже було відмовлено.

У судове засідання 19 травня 2016 року належним чином повідомлена апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи через свого представника за довіреністю (а.с. 26) ОСОБА_5, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України (а.с.161), відповідач ОСОБА_3 не з'явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_3 та на підставі ст. 305 ч.2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника - ОСОБА_5 та представника Банку за довіреністю (а.с.139) Якушева С.О.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2016 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZPVBAK04720039 від 14 червня 2007 року у розмірі 57966,32 доларів США, яка складається з: 40616,49 доларів США - заборгованість за кредитом; 10595,07 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1387,40 доларів США - заборгованості з комісії, 5367,36 доларів США - заборгованості з пені скасовано.

Провадження у цій справі за позовними вимогами Банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZPVBAK04720039 від 14 червня 2007 року у розмірі 57966,32 доларів США, яка складається з: 40616,49 доларів США - заборгованість за кредитом; 10595,07 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1387,40 доларів США - заборгованості з комісії, 5367,36 доларів США - заборгованості з пені, закрито на підставі ст. 205 ч.1 п.2, 310 ч.1 ЦПК України.

Встановлено, що правильно відмовляючи по суті Банку у стягненні з ОСОБА_3 решти суми заборгованості за вищезазначеним кредитним договором за період з 11.11.2010 року і до 16.01.2016 року (125,94 доларів США - заборгованості за тілом кредиту, 29058,04 доларів США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 1150,26 доларів США - заборгованості за комісією, 73632,64 доларів США - заборгованості з пені, у тому числі із них 45000,00 доларів США, яка розрахована Банком за період з 16.01.2015 року по 16.01.2016 року), враховуючи звернення Банку до суду із вищезазначеним позовом у цій справі 30 квітня 2015 року, суд першої інстанції правильно керувався ст. ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 256, 258, 261, 1048-1049 ЦК України, проте помилився у правовому обґрунтуванні цієї відмови у позові позивача, зазначаючи, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином, відповідно до вимог ст. ст. 526,599 ЦК України; проте, Банк позовних вимог до відповідача про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України у цій справі не заявляв; позовні вимоги Банку до відповідача про стягнення пені заявлені позивачем після спливу строку позовної давності, про застосування якої просила відповідач у цій справі (заява а.с.71).

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

В силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення суду згідно зазначаються:

- встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 14 червня 2007 року між Банком, як кредитором, та ОСОБА_3, як позичальником, був укладений кредитний договір №ZPVBAK04720039 на термін до 14.06.2012 року (а.с.8-10).

ОСОБА_3 не виконувала своїх зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором, не сплачувала щомісячні платежі у встановлені договором розмір та строки.

Тому, за позовом Банку було стягнуто достроково за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2009 року (а.с.59- 61) заборгованість станом на 24.12.2008 року на загальну суму 302145,35 грн., та в рахунок погашення цієї заборгованості звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль «Infiniti G35», 2007 р.в., р.н. АР 3500АХ.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2011 року (а.с.87-89) Банку було відмовлено у задоволенні стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3 за вищезазначеним кредитним договором станом на листопад 2010 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема спеціальна позовна давність в один рік застосовується для стягнення неустойки (штрафу, пені, ст. 258 ч. 2 п. 1 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором позовна давність за вимогами Банку, як кредитора, про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Встановлено, що 125,94 доларів США (решта тіла кредиту, яка стягується Банком у цій справі) є страховим платежем, який був сплачений Банком на виконання умов вищезазначеного кредитного договору ще 10 червня 2011 року, таким чином строк по стягненню цього платежу з ОСОБА_3 на користь Банку, враховуючи передбачений законодавством 3-річний загальний строк позовної давності, про застосування якого у цій справі просила суд першої інстанції відповідач ОСОБА_3 (а.с.71), сплив ще у 2014 році, а Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом у цій справі до відповідача лише 30 квітня 2015 року (а.с.1).

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що у період після 10 червня 2011 року мали місце обставини, передбачені ст. 264 ЦК України, які свідчать про переривання строку позовної давності для стягнення вищезазначеного тіла кредиту 125,94 доларів США, зокрема:

- шляхом звернення Банку до суду із відповідним позовом до відповідача, оскільки із встановлених фактичних обставин цієї справи встановлено, що Банк дійсно двічі звертався до суду із позовами про стягнення з відповідача заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, але всі ці звернення до суду з позовами до відповідача мали місце ще до 2011 року;

- шляхом вчинення відповідачем дії, що свідчать про визнання нею цього боргу у сумі 125,94 доларів США.

Банком не доведено суду у цій справі, що сплати відсотків (10.06.2015 року у сумі 32,40 доларів США, 16.07.2015 року у сумі 8,96 доларів США, 01.09.2015 року у сумі 9,09 доларів США, 24.09.2015 року у сумі 9,21 доларів США, 23.10.2015 року у сумі 10,04 доларів США, 19.11.2015 року у сумі 9,38 доларів США а.с. 66), які взагалі не перевищують розміру щомісячних поточних нарахувань по відсоткам, здійснені саме ОСОБА_3 і саме на погашення заявленої у цій справі заборгованості, а не на примусове виконання стягнутої ще за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2009 року суми заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

Оскільки, в силу вимог ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1); п озовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2); після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Таким чином, останній раз позовна давність для стягнення давності за вищезазначеним кредитним договором переривалась при зверненні Банком до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ із позовом до ОСОБА_3 у 2010 році.

Відмова рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області 27 квітня 2011 року у задоволенні позову Банку про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 за вищезазначеним кредитним договором, нарахованої до листопада 2010 року, та ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2015 року про повернення позову Банку для звернення до належного суду не зупиняли перебігу позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши порушення прав Банку позичальником ОСОБА_3, яка ухиляється від сплати вищезазначеної заборгованості у цій справі, мав відмовити Банку у задоволенні його вищезазначеного позову у цій справі до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в частині тіла кредиту 125,94 доларів США, саме через сплив позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України, з урахуванням вищезазначених встановлених судом фактичних обставин та заяви відповідача ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності для всієї заборгованості та у тому числі до пені (а.с.71), і факту пред'явлення позову Банку у цій справі тільки 30 квітня 2015 року, оскільки зазначений платіж міг бути стягнутий з ОСОБА_3 за позовом Банку при зверненні до суду у 3-річний строк після його несплати, тобто ще у 2014 році.

Дійсно Банк після 11 листопада 2010 року і до 16 січня 2016 року мав право нараховувати відсотки за користування кредитом ОСОБА_3 згідно умов вищезазначеного договору за наявності невиконаного ОСОБА_3 до цієї дати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2009 року про задоволення вимог Банку, як кредитора, (інформація про виконавче провадження а.с.122-126 доказ, яка може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі в силу вимог ст.ст. 10 ч.4, 303 ч. 2 ЦПК України ).

Оскільки, виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє права Банк на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та є обов'язковою для загальних судів силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Однак, встановлено, що Банком у цій справі ОСОБА_3 були заявлені позовні вимоги про стягнення відсотків, які нараховані за період після 11.11.2010 року і до 29.04.2012 року, та пеня, яка нарахована за період після 11.11.2010 року і до 29.04.2014 року, проте, враховуючи звернення Банку до суду із вищезазначеним позовом у цій справі лише 30 квітня 2015 року та заяву відповідача ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності до всієї заборгованості та у томі числі до пені (а.с.71), суд першої інстанції також мав відмовити в їх стягненні у цій справі Банку саме через сплив позовної давності.

Щодо решти позовних вимог Банку про нарахування ОСОБА_3 відсотків за період з 30.04.2012 року і до 16.01.2016 року, та пені за період з 30.04.2014 року і до 16.01.2016 року згідно умов договору, то фактично вони є видом штрафних санкцій, передбачених умовами вищезазначеного кредитного договору.

Згідно із ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (штрафних санкцій).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову позивача.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч.ч. 1, 5 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги Банку лише частково при вищевикладених обставинах, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову позивача.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.