Справа № 487/5209/16-ц
Провадження № 2/487/2563/16
РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2016 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.

із секретарем Уманським І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Миколаївської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Товарна біржа Нерухомість-Південь про визнання договору дійсним, визначення частки у спільному майні та визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 03.11.2000 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені малолітньої доньки ОСОБА_1, з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку був укладений договір купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння №26 по пров. 1 Ковальський в м. Миколаєві, який був зареєстрований на товарній біржі Нерухомість-Південь під №4566, та не був посвідчений нотаріально. Договір був укладений згідно вимог чинного на той час законодавства. Повне виконання правочину відбулося ще у 2000 році, оскільки продавець одержав кошти за продаж будинку під час підписання договору, покупці зареєстрували в органах БТІ право власності на нерухоме майно і виконували всі обов*язки власника щодо утримання та володіння цим майном. ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 зареєструвалися та проживали за вказаною адресою з 2001 року. ОСОБА_3 намагалася подарувати належну їй частку онуці ОСОБА_1 та попередньо зверталась до ОСОБА_2 з приводу нотаріального посвідчення договору, проте ОСОБА_2 відмовився звертатися до нотаріуса.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 при придбанні 1/10 частки вказаного домоволодіння між собою за домовленістю частки на це майно не визначили, а тому набули право спільної сумісної власності на нього. 31.01.2009 року ОСОБА_3 померла, не залишивши заповіту. До складу спадщини, що відкрилася після її смерті входила 1/30 частка у спірному домоволодінні. Єдиною спадкоємицею першої черги за законом була донька ОСОБА_4 , яка спадщину прийняла, оскільки разом проживала з померлою на момент смерті. Після прийняття спадщини ОСОБА_4 стала належати 1/15 частка спірного домоволодіння.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.02.2010 року ОСОБА_4 була позбавлена батьківських прав стосовно ОСОБА_1

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.02.2011 року ОСОБА_5 позбавлений батьківських прав відносно доньки ОСОБА_1

З 22.04.2011 року ОСОБА_1 проживала та навчалась у Мішково-Погорілівській санаторній школі-інтернаті Жовтневого району Миколаївської області та перебувала на повному державному забезпеченні.

01.09.2011 року померла ОСОБА_4, не залишивши заповіту. ЇЇ донька ОСОБА_1 була єдиною спадкоємицею першої черги за законом. Позивачка спадщину після смерті матері прийняла, оскільки була малолітньою на час відкриття спадщини. 26.05.2016 року вона звернулась до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори, однак нотаріус постановою від 26.05.2010 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв*язку із невідповідністю правовстановлюючого документу на спадкове майно вимогам чинного законодавства, а саме: договір купівлі-продажу нерухомого майна від 03.11.2000 року має бути посвідчений нотаріально або визнаний дійсним судом.

Позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/10 частки домоволодіння №26 по провулку 1 Ковальський в м. Миколаєві, укладений 03.11.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені малолітньої доньки ОСОБА_1, зареєстрований на Товарній біржі Нерухомість-Південь під №4566; визначити частку у спільній сумісній власності 1/10 частині домоволодіння №26 по провулку 1 Ковальський у м. Миколаєві, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/30 частку домоволодіння №26 про провулку 1 Ковальський у м. Миколаєві; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/15 частку домоволодіння №26 по провулку 1 Ковальський у м. Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, померлої 01.09.2011 року.

У судовому засіданні позивач та її представник не були присутніми, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідача Миколаївської міської ради не був присутнім у судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи без його участі та прийняття рішення у справі на підставі наявних доказів.

Відповідач ОСОБА_2, преставник третьої особи Товарної біржі Нерухомісь-південь до судового засідання не з*явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату і час розгляду справи були сповіщені у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно зі ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України, тобто виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до зазначених норм, означає отримання власником, що виділяється, своєї частки в натурі в приватну власність або при неможливості поділу майна відповідно до часток на отримання грошової або іншої компенсації за свою частку від інших співвласників, до яких переходить право власності на цю частку.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга ст. 370, частина друга ст. 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Частиною 1 ст. 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб*єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені малолітньої доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння №26 по провулку 1 Ковальський в м. Миколаєві, який був зареєстрований на Товарній біржі Нерухомість-Південь. Вказане домоволодіння належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. Частки в праві спільної сумісної власності на зазначене домоволодіння не визначені.

Зважаючи на рівність часток кожного співвласника у праві спільної сумісної власності, частка кожного із співвласників домоволодіння становить по 1/30 частці.

31.01.2009 року померла ОСОБА_3, яка не залишила заповіту. Єдиною спадкоємицею майна померлої була її донька ОСОБА_4, яка спадщину прийняла, оскільки проживала разом зі ОСОБА_3 на час відкриття спадщини.

Після прийняття спадщини ОСОБА_4 стала належати 1/15 частина домоволодіння.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.02.2010 року ОСОБА_4 була позбавлена батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_1

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.02.2011 року ОСОБА_5 позбавлений батьківських прав відносно доньки ОСОБА_1

З 22.04.2011 року ОСОБА_1 проживала та навчалась у Мішково-Погорілівській санаторній школі-інтернаті Жовтневого району Миколаївської області та перебувала на повному державному забезпеченні.

1 вересня 2011 року померла ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 1/15 часток домоволодіння по пров. 1 Ковальський в м. Миколаєві, яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу №24566 від 03.11.2000 р., укладеного і зареєстрованого на Товарній біржі Нерухомість-південь та після прийняття спадщини померлої ОСОБА_3

За життя ОСОБА_4 заповіту не склала, що підтверджується копією спадкової справи. Спадкоємцем за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, є донька померлої ОСОБА_1, яка є спадкоємецем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 на час відкриття спадщини була неповнолітньою особою і вважається такою, що прийняла її в силу ч.4 ст. 1268 ЦК України, оскільки від спадщини не відмовлялася.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, а відсутність свідоцтва про права на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування свідоцтво про право на спадщину на підставі статей 1296,1297 ЦК України, ст.34 Закону України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат» видається нотаріусом.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою 17.02.2012 року після смерті ОСОБА_4М, померлої 01.09.2011 р., за заявою представника позивача було заведено спадкову справу №83/2012.

Постановою державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 від 26.05.2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв*язку з невідповідністю правовстановлюючого документу на спадкове нерухоме майно вимогам чинного законодавства.

Зазначене свідчить про неможливість одержання позивачем в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку домоволодіння, а тому звернення її до суду з вимогами про визнання, в судовому порядку, права власності на 1/15 частки домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері відповідає нормам діючого законодавства.

Згідно з договором №4566 купівлі-продажу нерухомого майна від 03.11.2000 року, зареєстрованого на Товарнійбіржі Нерухомість-Південь, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені малолітньої доньки ОСОБА_1 купили 1/10часток домоволодіння по пров. 1 Ковальський, 26 в м. Миколаєві.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 03.11.2000 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Зі змісту договору №4566 від 03.11.2000 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований наТоварнійбіржі Нерухомість-Південь, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:

а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Відповідно до реєстраційного посвідчення Миколаївського міжміського бюро технічної інвентарізації від 21.02.2001 р. №1022 право власності на 1/10 частину домоволодіння за адресою: м. Миколаїв, пров.1 Ковальський, 26 зареєстровано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2000 р. №4566.

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем ОСОБА_2 і покупцями ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, які при цьому виступали членами біржи, про що зазначено в самому договорі.

Отримавши державну реєстрацію в ММБТІ права власності на 1/10 частку домовлодіння за адресою: м. Миколаїв, пров.1 Ковальський, 26, яке ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 придбали за договором купівлі-продажу №4566 від 03.11.2000 року, що зареєстрований наТоварній біржі Нерухомість-Південь, держава цим самим визнала право власності покупців на спірне домоволодіня, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодіння в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи.

Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору №4566 від 03.11.2000 року, зареєстрованого на Товарній біржі Нерухомість-Південь.

Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.

ОСОБА_7 України «Про товарну біржу» звільняв членів біржі за біржовими операціями від подальшого нотаріального посвідчення договору, зареєстрованого на біржі, без будь-якого застереження, то в разі продажу нерухомого майна за біржовим договором і відсутності судового рішення про визнання такого договору недійсним, виходячи з загальних підстав презумпції правомірності правочину, є підстави для визнання в судовому порядку права власності на нерухоме майно.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 158, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 355, 368, 370, 392, 1217, 1218, 1220, 1226, 1261, 1268, 1296, 1297 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/10 частки домоволодіння №26 по провулку 1 Ковальський в м. Миколаєві, укладений 03.11.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені малолітньої доньки ОСОБА_1, зареєстрований на Товарній біржі Нерухомість-Південь під №4566.

Виділити ОСОБА_1 на праві власності 1/30 частку домоволодіння №26 про провулку 1 Ковальський у м. Миколаєві, яке перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/15 частку домоволодіння №26 по провулку 1 Ковальський у м. Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, померлої 01.09.2011 року

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А. Карташева