АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Оболонське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання недійсним ордеру,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, звернулася до суду з позовом до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві, ОСОБА_8, ОСОБА_5, в якому просила визнати недійсним ордер № 015047 від 19.12.2014 на квартиру АДРЕСА_1, виданий на підставі розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.12.2014 № 675.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що з 03.12.1993 ОСОБА_5 проходив службу в ГУ МВС України в м. Києві. В 1995 році ОСОБА_5 вселився в кімнату АДРЕСА_1, який належав Мінському (на даний час Оболонському) РУ ГУ МВС України в м. Києві, як співробітник цієї установи. Вселення на той час прописка відбувались, згідно рапорту орієнтовно 23.02.1995 року, який був підписаний заступником начальника Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві Душейко, а погоджений начальником Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві Топчієм В.В. Про наявність інших документів, які б передбачали право вселення в дане приміщення не відомо.

В 1996 році позивач ОСОБА_6 також вселилася в кімнату АДРЕСА_1. Підтвердження прописки ОСОБА_6 є довідка (форма № 3) видана позивачу. З 23.01.1997 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали постійну прописку за вказаною адресою. Прописка (реєстрація) підтверджується копіями їх паспортів. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_7, який також користувався житловим приміщенням. З 22.06.1999 її сім'я у складі 3-х осіб перебуває на квартирному обліку в Оболонській районній державній адміністрації (облікова справа № 24432), про що свідчить довідка № 327 від 03.03.2008.

Частина кімнат АДРЕСА_1 має режим гуртожитку для особового складу Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, про що свідчить рішення Київського міськвиконкому № 1308 від 15.12.1975 та рішення виконкому Мінської районної ради депутатів трудящих м. Києва № 52 від 23.02.1976.

В 2001 року ОСОБА_5 звільнився з органів внутрішніх справ, але він та члени його сім'ї продовжують користуватися житловим приміщенням та несуть витрати по його утриманню.

02.10.2015 їм стало відомо, що на підставі розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 18.12.2014 № 675 ОСОБА_8 був виданий ордер 015047 від 19.12.2014 на квартиру НОМЕР_1 в якій проживають позивачі.

Вважають, що ордер 015047 від 19.12.2014 року є незаконним у зв'язку з тим, що видача ордера була здійснена на підставі інформації, яка не відповідає дійсності, а саме інформації Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, що дане житлове приміщення ніким не використовується і за нього не сплачується будь-яка оплата. Цей факт підтверджується листом Оболонського РУ ГУ МВС України від 16.12.2014 № 52/15596 на ім'я голови Оболонської РДА. Видача ордеру була здійснена в порушення прав позивачів, які фактично користувались даним приміщенням на момент видачі ордера на підставі фактичних відносин найму житлового приміщення, а також порушено права неповнолітнього.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.11.2016 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд не повно з'ясував обставини справи, надав невірну оцінку доказам, внаслідок чого дійшов неправомірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним ордеру.

В судовому засіданні представник позивача та третя особа ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Беручи до уваги викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності, осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності визначених законом підстав для визнання недійсним ордеру, а також з того, що виданий ордер не порушує прав позивачки та її неповнолітньої дитини.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 23.02.1976 на підставі рішення Виконкому Мінської районної ради депутатів трудящих м. Києва № 52 «Про надання службової жилої площі» 36 квартир, а саме: АДРЕСА_1 передані під гуртожиток для особового складу Мінського РВВС (на сьогодні Оболонське районне управління ГУМВС України в м. Києві).

Відповідно до ст. 127-129 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в м. Києві ради народних депутатів.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP.

Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Таким чином, ордер, це правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, компетентним приймати рішення про надання житлової площі, та є підставою для вселення громадян у надане житлове приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або фонду житлово-будівельного кооперативу.

Єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, а не рішення про надання громадянину житла. Ордер дійсний протягом 30 днів.

У надане житлове приміщення переселяються члени сім'ї, які включені в ордер. Підставою виникнення в члена сім'ї наймача, включеного до ордера, права користування житловим приміщенням є сам факт включення до ордера, а не вселення в приміщення.

З наданих копій паспортів позивача ОСОБА_6, неповнолітнього ОСОБА_7 та третьої особи ОСОБА_5 вбачається, що вони зареєстровані в гуртожитку по АДРЕСА_1, а не у спірній квартирі.

Факт проживання позивача разом з сім'єю в квартирі АДРЕСА_1 сторонами не заперечується.

Наказом № 136 о/с від 09.04.2001 року «Щодо особового складу» відповідно до положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з п.п. «є» (за порушення дисципліни) п.64 ОСОБА_5.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 08.07.2015, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10.11.2015, ОСОБА_5 спеціального ордеру на зайняття жилої площі в квартирі АДРЕСА_1 не отримував. Після звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_5 вказану квартиру в гуртожитку не звільнив та й надалі використовує службове житло без законних на те підстав, також саме у спірній квартирі не зареєстрований. Вказаним судовим рішенням виселено ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищевказані фактичні обставини справи обґрунтовано встановлено судом першої інстанції.

Крім цього, судом встановлено, що відповідно до договору про управління коштами для будівництва (придбання) доступного житла за державної підтримки від 29.10.2010, укладеного між Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_5, останньому надана 2-х кімнатна квартира АДРЕСА_4, загальна площа 77,66 кв.м., житлова 47,51 кв.м.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 з 2001 року перебуває на службі в органах внутрішніх справ, на час отримання спірного житла займав посаду заступника начальника слідчого відділу Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Розпорядженням Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 18.12.2014 № 675 «Про включення квартир до числа службових та надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ міста Києва», затверджено спільне рішення адміністрації про надання житлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 працівникам Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, яким ОСОБА_8 виділено окрему службову однокімнатну квартиру НОМЕР_1 житловою площею 10,20 кв.м. в будинку готельного типу АДРЕСА_1.

На підставі вказаного розпорядження Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація 19.12.2014 видала ОСОБА_8 ордер НОМЕР_2.

Для використання зазначеної службової квартири за призначенням, 26.12.2014 року, ОСОБА_8 уклав договір найму житлової площі з КП «Житлосервіс «Приозерне» - ЖЕК 501 Оболонського району міста Києва.

26.12.2014 ОСОБА_8 здійснив реєстрацію за новим місцем проживання - АДРЕСА_1 та в подальшому дане житло приватизував відповідно до свідоцтва про право власності від 20.10.2015, проте не може ним користуватися через проживання в ньому родини ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 59 ЖК України, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та вірно застосувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про відсутність належних правових підстав для визнання недійсним ордеру виданого третій особі ОСОБА_8, а також відсутність порушення житлових прав сім'ї ОСОБА_5.

При цьому, слід наголосити й на тому, що пред'являючи даний позов до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним ордеру виданого ОСОБА_8, останнього позивачем не було залучено до участі у справі як відповідача, що не відповідає вимогам процесуального закону.

Разом з цим, необхідно зазначити, що ОСОБА_8 правомірно одержав спірну квартиру, використав право на приватизацію одержаної квартири та законно набув на неї право власності.

Позивачем же фактично заявлені позовні вимоги, які зводяться до позбавлення ОСОБА_8 права власності на квартиру, яке він набув на законних підставах, діючи добросовісно.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 41 Конституції України, право приватної власності є непорушним. Це право набувається і реалізується громадянами виключно в порядку визначеному законом.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання житла відповідач, діяв як суб'єкт владних повноважень і повинен був приймати рішення в межах чинного на той час законодавства, що й було зроблено останнім.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У наведеній справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» суд акцентує увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого, звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу Конвенції.

Європейський суд з прав людини в Рішенні «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» також зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон.

Таким чином, третя особа ОСОБА_8, який діяв добросовісно, виконував всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність квартири, не повинен нести відповідальність за помилки допущені органами державної влади, якщо такі були при прийнятті рішень про надання йому житла. Хоча в даному випадку судом не встановлено жодних помилок чи неправомірних дій з боку органів державної влади.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги є безпідставними і необґрунтованими, а тому підлягають відхиленню. При цьому, слід зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість рішення не впливають.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Оболонське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання недійсним ордеру - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва