Провадження №2/461/123/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2016 року Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Государського А.В.

при секретарі Скаб В.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, начальника управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_6 про скасування наказу про відсторонення від роботи, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, начальника управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_6 про скасування наказу про відсторонення від роботи та наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявленого позову покликається на та, що він з 1999 року перебував на посаді директора ССЗШ №93 м.Львова з поглибленим вивченням англійської мови. За постановою слідчого прокуратури від 31.10.2012 року його було відсторонено від посади, крім того, його відсторонення відбулося на підставі наказу управління освіти ДГП ЛМР №208-к від 07.11.2012 року на час закінчення кримінального провадження. Вироком Сихівського районного суду м.Львова від 07.11.2014 року скасовано постанову слідчого від 31.10.2012 року про відсторонення від посади. 05.12.2014 року він повідомив відповідача ОСОБА_6 про те, що приступає до виконання роботи, предявивши копію вироку, який набрав законної сили. Однак відповідачі не допустили його до виконання обовязків директора, пославшись на відсутність наказу про призначення на посаду. Вважає, що таке формулювання є грубим порушенням права на працю, зокрема ст.24 КЗпП і суперечить позиції Верховного Суду України, висловленій у Постанові Пленуму №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». Зазначає про те, що відсторонення від посади власником або уповноваженим ним органом в порядку ст.46 КЗпП України не тотожне відстороненню від посади за постановою слідчого в кримінальній справі. Стаття 147 КПК України (1960 р.) передбачає порядок відсторонення від посади за постановою слідчого, де серед іншого передбачено, що відсторонення від посади скасовується постановою слідчого (прокурора), коли в подальшому в застосуванні цього заходу відпадає потреба. Вищенаведене свідчить про те, що оскільки його не було звільнено з посади директора, то і не потрібно виносити додатковий наказ про призначення його на посаду.

Крім того, 23 січня 2015 року наказом ОСОБА_5 освіти ДГП ЛМР його звільнено з посади директора ССЗШ №93 за вчинення аморального проступку не сумісного з продовженням даної роботи, на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України. Вважає вказаний наказ незаконним, оскільки перевищення повноважень директора ССЗШ №93 щодо здійснення господарсько-договірних зобовязань від імені та в інтересах школи не може бути протиставлене виховним функціям, а чинне законодавство не містить дефініції аморального проступку, лише поняття суспільної моралі. Просить суд скасувати наказ управління освіти департаменту гуманітарної політики ЛМР № 208 від 07.11.2012 року «Про відсторонення від роботи працівника (посадової особи)»; зобовязати управління освіти департаменту гуманітарної політики ЛМР та ОСОБА_6 допустити ОСОБА_7 до виконання обовязків директора ССЗШ «93 м.Львова; скасувати наказ управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №3-к від 23.01.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1Є.»; поновити ОСОБА_1 на посаді директора ССЗШ №93 м.Львова з поглибленим вивченням англійської мови; стягнути з управління освіти департаменту гуманітарної політики ЛМР витрачений ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити, надали пояснення аналогічні, викладені у фабулі позовної заяви.

Представник відповідача ОСОБА_5 освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, додатково надавши пояснення про те, що наказом управління освіти від 23.01.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора ССЗШ №93 за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Відтак, на час розгляду справи в суді, оскаржуваний позивачем наказ №208-к від 07.11.2012 року «Про відсторонення від роботи працівника» вичерпав свою дію та є неактуальним, що свідчить про відсутність предмету спору. Позовна вимога про виплату втраченого заробітку за час вимушеного прогулу не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки відсторонення позивача від посади відбулося на законній підставі постанові слідчого. При відстороненні від посади за постановою слідчого збереження заробітної плати не передбачено. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_5 освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, надавши пояснення про те, що ОСОБА_1 працював не лише директором ССЗШ №93, але і вчителем історії, тобто займався педагогічною діяльністю. Вироком Сихівського районного суду м.Львова ОСОБА_1 засуджено за ч.1 ст.364 КК України, у звязку із тим, що він, будучи службовою особою, вчинив умисне, в інтересах третіх осіб використання службовою особою свого службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило істотну шкоду охоронюваним законом інтересам юридичної особи ССЗШ №93, яке тим самим порушує норми суспільної моралі, суперечить змісту трудової функції даного працівника та дискредитує його виховні та посадові повноваження, що є несумісним із продовженням його роботи на посаді директора ССЗШ №93.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Постановою старшого слідчого прокуратури м.Львова ОСОБА_8 від 31.10.2012 року про відсторонення обвинуваченого від посади (а.с.2) постановлено, відсторонити обвинуваченого ОСОБА_1 від посади директора ССЗШ №93 м.Львова.

На виконання цієї постанови, ОСОБА_5 освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 07.11.2012 року видано наказ №208-к «Про відсторонення від роботи працівника (посадової особи)» ОСОБА_9, директора спеціалізованої середньої загальноосвітньої школи №93 м.Львова з 09.11.2012 року, на час проведення досудового слідства та розгляду справи судом і прийняття остаточного рішення судовою інстанцією у кримінальній справі (а.с.4).

У відповідності до вимог ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до 147 КПК України (1960 р.), в разі притягнення посадової особи до кримінальної відповідальності за посадовий злочин, а так само, якщо ця особа притягається до відповідальності за інший злочин і може негативно впливати на хід досудового чи судового слідства, слідчий зобовязаний відсторонити її від посади, про що виносить мотивовану постанову. Відсторонення від посади проводиться з санкції прокурора чи його заступника. Копія постанови надсилається для виконання за місцем роботи (служби) обвинуваченого.

Вироком Сихівського районного суду м.Львова у справі №1319/10922/2012 (Провадження №1/464/8/14) від 07.11.2014 року ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст.364 КК України та призначено покарання у виді одного року позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, в закладах освіти строком на один рік та зі штрафом в розмірі чотири тисячі двісті пятдесят гривень. ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за ч.4 ст.191, ч.2 ст.366 КК України. Вирішено звільнити ОСОБА_1 від відбування призначених покарань на підставі п. «г» ст.1 закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014р.; скасувати відсторонення ОСОБА_1 з посади директора ССЗШ №93 м.Львова відповідно до постанови старшого слідчого прокуратури м.Львова ОСОБА_8 від 31.10.2012 року (а.с.5-9).

Наказом ОСОБА_5 освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №3-к від 23.01.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1Є.», згідно якого, відповідно до ч.1 ст.54 Закону України «Про освіту», ч.1 ст.24 Закону України «Про середню загальну освіту», враховуючи вирок Сихівського районного суду м.Львова від 07.11.2014 року, рішення зборів батьківських комітетів ССЗШ №93 від 03.12.2014 року, рішення зборів трудового колективу ССЗШ №93 від 04.12.2014 року, клопотання батьківських комітетів ССЗШ №93 від 03.12.2014 року, звернення профспілкового колективу ССЗШ №93 від 05.12.2014 року, Протоколом відкритого розгляду звернення батьківських комітетів ССЗШ №93 та трудового колективу ССЗШ №93 від 22.01.2015 року, та те, що ОСОБА_1. відповідно до вироку суду, будучи службовою особою, вчинив умисне, в інтересах третіх осіб використання службовою особою свого службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило істотну шкоду охоронюваним законом інтересам юридичної особи ССЗШ №93, що тим самим порушує норми суспільної моралі, притаманні нашому суспільству, трудовому колективу та батькам і учням навчального закладу, суперечить змісту трудової функції працівника та тим самим дискредитує його виховні та службові повноваження, що є несумісним із продовженням даної роботи, ОСОБА_1 звільнено на підставі п.3 ч.1. ст.41 КЗпП України за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку несумісного з продовженням даної роботи (а.с.55).

Вищенаведене свідчить про те, що оскаржуваний наказ ОСОБА_5 освіти від 07.11.2012 року №208-к «Про відсторонення» вичерпав свою дію, є неактуальним, оскільки позивача звільнено з роботи. Крім того, позивачем не доведено, яким чином порушено його права шляхом прийняття вказаного наказу.

Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Така підвищена відповідальність працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливому правовому стані та виконують специфічні функції, не властиві іншим категоріям працівників; їхні дії чи бездіяльність можуть призвести до порушення конституційних прав та свобод громадян, завдати значної шкоди суспільним відносинам та авторитету як самої держави, так і субєктів господарювання.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи.

До субєктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.

Отже, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обовязків, так і не повязаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Визначення аморального проступку в законі не надається і належить до категорії оціночних понять. Трудове законодавство не дає поняття аморального проступку. Поняття аморального співвідноситься з антигромадським як частина і ціле. Тому аморальним проступком слід вважати винні дії чи бездіяльність, що порушують моральні норми, притаманні даному суспільству, суперечать змісту трудової функції працівників і тим самим дискредитують виховні, службові повноваження певного кола людей. У широкому значенні аморальний проступок - це діяння, що порушує моральні підвалини суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві. Під аморальним проступком підпадають таки вчинки: поява у громадських місцях у нетверезому стані; неправомірна поведінка у побуті; приниження та образа дитини (учня) чи колег тощо.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.12.1992р. роз'яснено, що з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, непідтвердженої конкретними фактами.

Аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Зокрема, аморальним слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо.

Аналіз положень пункту 3 статті 41 КЗпП України та Закону України «Про освіту» дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобовязані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду України висловленій у постанові від 11 лютого 2015 р. у справі № 6-248цс14.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом ч. 1 ст. 58 ЦПК України належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 54 Закону України "Про освіту" передбачено, що педагогічною діяльністю можуть займатись особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов'язки.

У витягу з протоколу зборів батьківських комітетів ССЗШ №93 м.Львова від 03.12.2014 року (а.с.97) зазначено, що батьки вирішили звертатися до управління освіти ЛМР з клопотання про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 у звязку із знищенням цією особою репутації школи, внаслідок порушення проти нього кримінальної справи та визнання ним своєї вини за ч.1 ст.364 КК України; У витягу з протоколу зборів трудового колективу ССЗШ №93 м.Львова від 4.12.2014 року, під час яких були присутніми 109 працівників із загальної кількості 145 працівників, на порядок денний постановлено клопотання трудового колективу перед ОСОБА_5 освіти ДГП ЛМР про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 (а.с.98); У клопотанні батьківських комітетів ССЗШ №93 до начальника ОСОБА_5 освіти ДГП ЛМР в.о. директора ДГП ЛМР ОСОБА_6 (а.с.99-100) було поставлено питання про розірвання трудового договору з ОСОБА_1; У зверненні від 05.12.2014 року (а.с.102) профспілковий колектив ССЗШ №93 м.Львова просить розірвати трудовий договір з ОСОБА_1; У зверненні учнівське самоврядування ССЗШ №93 м.Львова просить не допустити повернення на роботу ОСОБА_1, а у разі його повернення буде оголошено безстрокову акцію протесту (а.с.104).

Разом з тим, у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 голова батьківського комітету СЗШ №93, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 які є батьками учнів СЗШ №93 повідомили суду про те, що вважають вчинок ОСОБА_7 аморальним, і заперечують проти поновлення його на посаді директора.

Відповідно до ст. 24 Закону "Про освіту" педагогічним працівником повинна бути особа з високими моральними якостями, яка має відповідну педагогічну освіту, належний рівень професійної підготовки, здійснює педагогічну діяльність, забезпечує результативність та якість своєї роботи, фізичний та психічний стан здоров'я якої дозволяє виконувати професійні обов'язки в навчальних закладах системи загальної середньої освіти. Перелік посад педагогічних працівників системи загальної середньої освіти встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи викладене та приймаючи до уваги, що матеріалами справи достовірно встановлено, що відповідач, працюючи директором та вчителем ССЗШ №93 і який виконував виховні функції, відповідно до вироку суду, будучи службовою особою, вчинив умисне, в інтересах третіх осіб використання службовою особою свого службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило істотну шкоду охоронюваним законом інтересам юридичної особи ССЗШ №93, що на думку суду є порушенням основних моральних норм суспільства та суперечить змісту трудової функції відповідача і тим самим він дискредитував свої службово - виховні, посадові повноваження, чим вчинив аморальний проступок, несумісний з продовженням даної роботи.

Керуючись ст.ст. 10, 11,57, 58, 60, 61, 214, 215-218 ЦПК України, ст.ст. 41. 46 КЗпП України, ст.ст. 24, 54 закону України «Про освіту» в редакції від 19.02.2016 року, суд ,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, начальника управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_6 про скасування наказу про відсторонення від роботи, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий А.В. Государський