Справа № 307/2334/16-ц
Провадження № 2/307/1319/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого Чопик В.В. при секретарі Олексій Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про тлумачення змісту заповіту.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про тлумачення змісту заповіту, посилаючись на те, що 01 січня 2016 року помер його дід ОСОБА_4, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ 202182. Згідно із його заповідальним розпорядженням він свій будинок та земельні заповідав дочці ОСОБА_2 та онукам ОСОБА_1, ОСОБА_3, що обумовив усно їм за час свого життя. Заповіт був складений секретарем Вільховецької сільської ради та підписаний спадкодавцем 20.03.2013 року. Відповідачі стверджують, що у заповіті зазначено про передачу їм, спадкоємцям правовстановлюючих документів на будинок та земельні ділянки заповідачем і такий заповіт є недійсним. Про те він не згідний з такою думкою і подібним тлумаченням заповіту, бо відсутність буквального зазначення у тексті заповіту про передачу їм нерухомого майна не дає підставу вважати заповіт недійсним. Так, згідно з ч. 2 ст. 1256 ЦК суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких правових умов:1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. Враховуючи, що підставою судового тлумачення заповіту є спір між спадкоємцями, така справа має розглядатися виключно в порядку позовного провадження, а отже, саме спадкоємці мають виступати сторонами по справі. Суд тлумачить заповіт відповідно до загальних правил тлумачення правочину в порядку ст. 213 ЦК. Правила, за якими має здійснюватися тлумачення правочину, містяться у частинах 3,4 ст. 213 ЦК і зводяться до такого: при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості зясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо і у такий спосіб неможливо визначити справжню волю осіб, що вчинили правочин, до уваги беруться мета правочину, усталена практика відносин між сторонами та інші обставини, які мають істотне значення. Сутність наведених вище правил полягає у поєднанні «теорії волі» та «теорії волевиявлення», які протягом тривалого часу протиставлялися одна одній. Різниця між цими теоріями полягає в тому, чому саме віддати перевагу при незбігу волі та волевиявлення тому, що зазначено у тексті правочину або висловлено сторонами при визначенні його умов, або тому, що сторони насправді мали на увазі, виражаючи усно або письмово своє розуміння відповідних дій . За «теорією волі» перевага надається тому, що сторони дійсно мали на увазі, складаючи правочин. Напроти, «теорія волевиявлення» пріоритет надає тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. Аналіз ст.213 ЦК дає змогу зробити висновок, що незважаючи на деякий симбіоз наведених вище теорій, певна пріоритетність віддається законодавцем саме теорії волевиявлення, оскільки при тлумаченні правочину спершу беруть до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змогу витлумачити зміст правочину, субєкти тлумачення керуються порівнянням частин правочину, намірами сторін тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: у разі неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Водночас положення ст. 213 ЦК мають застосовуватися при тлумаченні заповіту з урахуванням специфіки спадкових правовідносин. Йдеться про те, що тлумачення заповіту здійснюється після відкриття спадщини, а тому заповідач обєктивно не може брати участь у процесі тлумачення. Крім того, судом не беруться до уваги зміст попередніх переговорів, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, що обумовлено одностороннім характером заповіту. Обєктом тлумачення у категорії справ, що досліджуються, є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Зясувати наміри заповідача можливо лише за умови дослідження змісту заповіту. Тлумачення заповіту судом є лише інструментом зясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не може виходить за межі цього процесу та змінювати зміст заповіту, адже це може спотворити волю заповідача. Отже, виходячи з принципів, правил, меж тлумачення заповіту, вважає, що заповідальним розпорядженням спадкодавець заповідаючи їм свідоцтво про право власності на нерухоме майно №228 від 21.05.2007 року, Державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК №023437, Державний акт на право приватної власності на землю УІ-ЗК №005331 ( ділянка №1 та №2) мав на увазі (на меті) передати їм у спадок власне саме нерухоме майно ( свій будинок та земельні ділянки), які належали йому на підставі зазначених у заповіті правовстановлюючих документів. Таке тлумачення не змінює суті заповіту, проте допомагає зясувати справжню волю заповідача. Тому просить суд здійснити тлумачення заповіту, записаного 20.03.2013 року зі слів ОСОБА_4 та посвідченого секретарем виконкому Вільховецької сільської ради, зареєстрованого ним в реєстрі за №19, щодо майна яке входить в склад спадщини за заповітом.

Представник позивача в судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просить суд справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянув у його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, але надали суду заяву в якій просять суд справу розглянути у їх відсутності, позовні вимоги підтримують, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянув у його відсутності.

У звязку з неявкою сторін, на підставі ст. 197 ч. 2 ЦПК України, фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 дід позивача помер 01.01.2016 року, що стверджується свідоцтвом про смерть серія І-ФМ № 212152 від 09.08.2016 року.

Згідно заповіту від 20 березня 2013 року ОСОБА_4 заповів: ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на нерухоме майно №228 від 21.05.2007 року, державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК №023437, ОСОБА_1 державний акт на право приватної власності на землю УІ-ЗК №005331 земельна ділянка №1 площею 0,20 га та ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на землю VI-ЗК № 005331 ділянка № 2 площею 0,17 га та ощадні книжки.

Відповідно до ст. 1256 ЦК України у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу ст. 213 ЦК України, тлумачення заповіту здійснюється з метою визначення справжньої волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання у спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №228 від 21.05.2007 року ОСОБА_4 мав право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в с. Вільхівці, вул. Леніна, 66 в 1/1 цілому.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю І-ЗК №023437 спадкодавець ОСОБА_4 мав право власності на земельну ділянку площею 0,25 га., що знаходиться на території ур. За Сасово Вільхівської сільської ради.

Згідно до державного акту на право приватної власності на землю УІ-ЗК №005331 спадкодавець ОСОБА_4 мав право власності на земельні ділянки № 1 площею 0,20 га. та № 2 площею 0,17 га, що знаходяться в урочищі Росушний та урочищі Гарайка Вільхівської сільської ради.

А також ОСОБА_4 мав право власності грошові вклад (кошти) згідно ощадних книжок у станові банку 7298/08 рахунки №47, №3481, 12858.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_4 складаючи заповіт, самостійно та вільно виявив волю щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті позивач та відповідачі успадковують не свідоцтво про право власності на житловий будинок, державні акти на право власності на земельні ділянки та ощадні книжки, а саме житловий будинок, земельні ділянки та грошові вклади (кошти), на які він мав право власності згідно вказаних правовстановлюючих документів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 210, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 213, 1233, 1256 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Вважати, що заповіт, складений ОСОБА_4, 20 березня 2013 року, посвідчений секретарем виконкому Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, зареєстрований в реєстрі за № 9, в частині посилання змісту заповіту на свідоцтво про право власності на нерухоме майно №228 від 21.05.2007 року, державного акту на право приватної власності на землю І-ЗК №023437, державного акту на право приватної власності на землю УІ-ЗК №005331 та ощадні книжки стосується волі спадкодавця щодо успадкування ОСОБА_2, 19.06.1953 р.н,. житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований в с. Вільхівці, вул.. Леніна, 66 та земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована в ур. За Сасово Вільхівської сільської ради, на які спадкодавець мав право власності згідно свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно № 228 від 21.05.2007 року та державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 023437, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, земельної ділянки № 1 площею 0,20 га., яка розташована в ур. Росушний, на яку спадкодавець мав право власності згідно державного акту на право приватної власності на землю серії VІ-ЗК № 005331 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 земельної ділянки № 2 площею 0,17 га., яка розташовані в ур. Гарайка Вільхівської сільської ради, на яку спадкодавець мав право власності згідно державного акту на право приватної власності на землю серії VІ-ЗК № 005331 та грошові вклади (кошти) згідно ощадних книжок у станові банку 7298/08 рахунки №47, №3481, 12858

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: В.В. Чопик