УХВАЛА

14 січня 2016 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до Телеканалу Еспресо ТВ в формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Голдберрі» про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

Дослідивши позовну заяву, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст.119 ЦПК України позовна заява має відповідати імперативним вимогам процесуального закону, зокрема, згідно п.3 ч.2 ст.119 ЦПК України має бути чітко визначений предмет позову - зміст позовних вимог, тим більше, що категорія справ про захист, честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації передбачає зазначення, яка конкретно інформація підлягає спростуванню, оскільки в самому позові позивач наводить обставини того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 22.00 годині на телеканалі Еспресо.ТВ в програмі «Шустрова Live» за участю ведучої ОСОБА_3 було трансльовано сюжет, за яким надано недостовірну інформацію щодо позивача із цитуванням окремих хвилин ефіру, тобто є невизначеним, чи вся ця інформація є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню, чи окремі її частини.

Позивач в резолютивній частині позову не зазначає, яку саме інформацію просить спростувати як недостовірну.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України)

За правилами ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на визнання інформації недостовірною та вимагати спростувати цю інформацію.

Водночас, згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до положень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Суд акцентує увагу позивача на тому, що ним не зазначений зміст позовних вимог, тобто, конкретно яка саме інформація, на його погляд є недостовірною і яку саме інформацію слід спростувати.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Так, Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка згідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV(із змінами), є частиною національного законодавства передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом вказаної ст. 10 Конвенції, право на свободу вираження поглядів не є необмеженим.

В той же час пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків та публічних осіб або про питання, які становлять суспільний інтерес (див. рішення у справі «Сюрек проти Туреччини» (№ 1) (Surek v. Turkey (no. 1) [ВП], заява № 26682/95, п. 61, ECHR 1999IV). Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об'єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (див. рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), від 8 липня 1986 року, п. 42, Series A, no. 103, або у справі «Інкал проти Туреччини» (Incal v. Turkey), від 9 червня 1998 року, п. 54, Reports of Judgments and Decisions, 1998IV)

Позивач стверджує, що під час телепрограми «Шустрова Live» ІНФОРМАЦІЯ_1 обговорювались питання суспільного значення.

Що таке громадський чи суспільний інтерес і хто такі публічні особи, що можуть викликати останній!?

У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи 1165 (1998) про право на приватність міститься поняття «публічної фігури» - це особи, які займають державні посади і/чи використовують державний ресурс, а також усі ті, що відіграють певну роль у громадському житті чи в галуз політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери чи спорі.

В рішенні у справі «Гріко проти Словаччини» від 20 липня 2004 року Європейський Суд зазначив, що стаття 10 Конвенції захищає не лише погляди, які є образливими чи які шокують, але також і такі, котрі містять певні перебільшення. Суд також відзначив, що справа, яка коментувалася у згаданих інтерв'ю і статті була предметом загального інтересу і щодо неї вже велися громадські дебати, викладені міркування не були спрямовані на образу, приниження чи дискредитацію особи.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання моно-стилістичних засобів.

Зокрема, відповідно до рішення Європейського Суду «Лінгенс проти Австрії» мають бути достатні підстави для висловлення оціночного судження, оскільки навіть оціночне судження, яке не має під собою фактичних підстав, може бути таким, що не підлягатиме захисту.

Таким чином, позивачу на виконання п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України слід викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зокрема, які саме фактичні обставини у поширеній в програмі 15 грудня 2015 року інформації порушують честь, гідність та ділову репутацію.

Позивачем не зазначено, чи є розповсюджена інформація фактичним твердженням.

Крім того, оскільки позивачем зазначено про всі три категорії, тобто честь, гідність та ділову репутацію, то згідно п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України слід викласти обставини по кожній з них.

І останнє. Позивачем не викладені обставини і всупереч п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України не зазначені докази того, що поширена в програмі інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його, не зазначено також яких саме наслідків.

Вищенаведені недоліки мають бути усунуті позивачем, позовна заява повинна бути приведена у відповідність вимогам закону.

Дотримання вимог статті 119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо ж позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає всі вимоги, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.119-121 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Телеканалу Еспресо ТВ в формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Голдберрі» про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації, - залишити без руху.

Роз'яснити заявникові, що зазначені в ухвалі недоліки ним можуть бути усунені протягом двох днів з дня отримання копії ухвали.

Якщо у встановлений строк виявлені недоліки не будуть усунуті, заява буде вважатись неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Кицюк