Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Демянчук С.В., Рожина Ю.М.

секретар Вох В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, до якої приєднався ОСОБА_2 на заочне рішення Здолбунівського районного суду від 10.09.2008 року та ухвалу Здолбунівського районного суду від 02 вересня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_4) до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу укладеним.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з"явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду від 10.09.2008 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2: визнано укладеним договір купівлі-продажу нежилого приміщення лазні по вул. Стефановича, 4а у м. Здолбунів Рівненської області та незавершеної будівництвом складської бази по вул. Павлюченка, 33 у м. Рівне, укладений 27.10.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на вказані будівлі .

Ухвалою Здолбунівського районного суду від 02.09.2011 року задоволено заяву ОСОБА_3 та роз»яснено вказане рішення, зокрема, що вказані нежилі приміщення складаються з: адміністративно-виробничого приміщення (позначеного літерою «А2») загальною площею 691,9 кв.м; операторської з маслоскладом та паливно-роздавальними колонками (позначеними літерою «Б1») загальною площею 32,7 кв.м; сторожевого павільйону з відкритою площадкою для стоянки автомобілів (позначеного літерою «В1») загальною площею 28, 7 кв.м; бетонної огорожі території .

На рішення та ухвалу 20.02.2015 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу (а.с. 99), у якій він вказує, що участі у справі не приймав, проте, судовими рішеннями вирішено про його права та обов»язки. Вважає рішення незаконними, такими, що підлягають скасуванню та зазначає, що 23.09.2006 року він придбав у ОСОБА_2 приміщення лазні по вул. Стефановича, 4а у м. Здолбунові та матеріали і обладнання, які використані в процесі будівництва незавершеної будівництвом будівлі виробничо-складської бази, розташованої по вул. Павлюченка, 33 у м.Рівне, яка складається з адміністративно-виробничого приміщення (літ.А-2), операторської з маслоскладом та паливно-роздавальними колонками (літ.Б-1), сторожевого павільону з відкритою площадкою для автомобілів (літ.В-1), № 1 бетонної огорожі території, матеріалів та конструкції для будівництва навісу. Фактично з

________________________________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. Шуляк А.С.

Провадження № 22ц/787/ 88 /2016 Доповідач - Оніпко О.В.

20.10.2006 року він став власником вищевказаного нерухомого майна, що стверджується актом приймання-передачі.

Таким чином, ОСОБА_5 не мав права 27.10.2006 року укладати договір купівлі-продажу цього ж майна з ОСОБА_3, а тому такий договір є недійсним, оскільки дозволу на укладання такого договору він ОСОБА_5 не давав. Крім того, суд визнав спірний договір дійсним, у той час, як ОСОБА_3 просила суд визнати такий договір укладеним. Також, незавершене будівництвом нерухоме майно повинно було бути зареєстровано на праві власності за продавцем (ОСОБА_5В.). Не встановлено судом і кому належить на праві власності або на праві користування земельна ділянка для створення об»єкта нерухомості, проектна документація, тощо.

Судом порушено норми закону щодо застосування ст. 220 ЦК України, оскільки норма частини другої цієї статті не застосовується до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України, момент вчинення таких правочинів пов»язано з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють права та обов»язки для сторін. Також, судом не враховано вимоги ч. 3 ст. 331 ЦК України, наявність документів, визначених вказаною нормою. За наведених обставин просив рішення та ухвалу скасувати, стягнути на його користь з ОСОБА_3 судовий збір.

22.05.2015 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 (а.с. 182-183).

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 27 травня 2015 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1, до якої приєднався ОСОБА_2 закрито ( а.с. 195-195).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року вказана ухвала скасована та справа направлена до апеляційного суду Рівненської області для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, оскільки висновок апеляційного суду про відсутність у ОСОБА_1 права на апеляційне оскарження рішення є помилковим, також, судом не взято до уваги, що до його апеляційної скарги приєднався ОСОБА_2, який є відповідачем та брав участь у справі ( а.с.231-233).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвалу суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки встановлені апеляційним судом обставини вказують на неправильне застосування судом 1-ї інстанції норм матеріального права при вирішенні питання про визнання правочину укладеним (дійсним), а також норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення, тому з урахуванням положень наведеної норми цивільно-процесуального законодавства, колегія суддів приходить до висновку про вихід за межі доводів апеляційної скарги та скасування рішення суду 1-ї інстанції.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що вихід за межі доводів апеляційної скарги в таких випадках не ставиться в залежність від того, ким подана апеляційна скарга та яку позицію щодо законності рішення займають інші особи, які беруть участь у розгляді справи.

Так, колегією суддів встановлено, що 30.07.2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу укладеним.

У заяві вказувала, що 27.10.2006 року за укладеним між сторонами письмовим договором придбала у відповідача нежиле приміщення лазні, що розташоване по вул. Стефановича, 4а у м.Здолбунів та незавершену будівництвом будівлю виробничо-складської бази, розташованої за адресою: м. Рівне, вул. Павлюченка, 33. Сторони досягли усіх істотних умов договору. На підтвердження придбання казаних приміщень, ОСОБА_5 надав їй розписку, датовану 26.10.2006 р. про отримання від неї 534 000 грн. (а.с. 6) і вони домовилися про нотаріальне посвідчення договору до 25.01.2007 року. Проте, оскільки ОСОБА_5 не з»явився до нотаріуса та ухиляється від нотаріального посвідчення договору, вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просила суд в порядку вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України визнати договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна укладеним.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.2005 року, укладеному між ним та ОСОБА_6, посвідченому приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованому у реєстрі за № 1806 належало на праві власності нежиле приміщення лазні, розташоване по вул. Стефановича, № 4а у м. Здолбунів, що стверджується також витягом про реєстрацію права власності КП «Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації» від 14.06.2006 року ( а.с. 76-78).

Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів від 12.05.2006 року, ОСОБА_5 уклав з ДП Фірма «Рівне-Атом» спільного Українсько-Німецького підприємства «МБР-Україна» (у формі ТзОВ) договір купівлі-продажу незавершеної будівництвом будівлі виробничо-складської бази, розташованої по вул. Павлюченка, № 33 у м. Рівне (а.с. 5).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу укладеним, суд 1-ї інстанції прийшов до висновку про наявність факту ухилення ОСОБА_2 від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу зазначених приміщень укладеного між сторонами 27.10.2006 року, а тому на підставі вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України, визнав вказаний договір дійсним, крім того, визнав за позивачкою право власності на вказане нерухоме майно, хоча, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 з такими вимогами до суду не зверталася ( а.с. 92).

Також, ухвалою від 02.09.2011 року за заявою ОСОБА_3 місцевим судом роз»яснено рішення, зокрема, вказано конкретні приміщення, з яких складається спірне нерухоме майно по вул. Павлюченка, 33 у м. Рівне, придбане ОСОБА_3 за вказаним договором купівлі-продажу ( а.с. 170).

На підставі зазначених судових рішень ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на незавершену будівництвом будівлю виробничо-складської бази, розташованої по вул. Павлюченка, № 33 у м. Рівне, згідно з витягом про державну реєстрацію прав КП Рівненське МБТІ від 06.10.2011 року ( а.с. 108).

Відомості про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на нежиле приміщення, приміщення лазні, розташоване у м. Здолбунів по вул. Стефановича, 4а, у матеріалах справи відсутні.

Колегією суддів встановлено, що в подальшому рішенням Здолбунівського районного суду від 23.11.2011 року був задоволений позов ОСОБА_8 до ОСОБА_3 та визнано за позивачкою право власності на нежиле приміщення лазні, що розташоване за адресою: м. Здолбунів, вул. Стефановича, 4а та будівлі виробничо-складської бази, що розташована за адресою: м. Рівне, вул. Павлюченка, 33 та складається з : адміністративно-виробничого приміщення (позначеного літерою «А2») загальною площею 691,9 кв.м, операторською з масло складом та паливно-роздавальними колонками (позначена літерою «Б1») загальною площею 32,7 кв.м, сторожевого павільйону з відкритою площадкою для стоянки автомобілів ( позначеного літерою «В1») загальною площею 28,7 кв.м. ( а.с. 120).

Також, згідно з наданими на запит на підставі ухвали апеляційного суду Рівненської області від 28.01.2016 року інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчудження об»єктів нерухомого майна, на даний час право власності на нежиле приміщення, приміщення лазні загальною площею 812,5 кв.м, розташоване за адресою: м.Здолбунів, вул. Стефановича, 4а з 11.01.2012 р. зареєстровано за ОСОБА_9, а з 13.12.2011 року за нею зареєстровано право власності на приміщення незавершеної будівництвом нежилої будівлі виробничо-складської бази по вул. Павлюченка, 33 у м. Рівне (підстава: рішення Здолбунівського районного суду від 23.11.2011 року), за виключенням будівлі складу (навісу), загальною площею 545,8 кв.м по вул. Павлюченка, 33 у м. Рівне), яка згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_10

Згідно з відомостями з Державного реєстру Іпотек нежиле приміщення, приміщення лазні площею 812,5 кв.м по вул.Стефановича, 4а у м. Здолбунів було передано в іпотеку майновим поручителем ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки № 12566 від 05.12.2007 року на виконання зобов»язання між АКІБ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Годен-Груп» на суму 103 320 доларів США, зі строком виконання - до 01.12.2023 року.

ОСОБА_3 померла 05.06.2014 року ( а.с. 119). Правонаступником позивачки є її чоловік ОСОБА_4, який є спадкоємцем 1-ї черги за законом та подав заяву про прийняття спадщини, що стверджується листом Острозької районної нотаріальної контори від 26.03.2015 року № 253/01-16 ( а.с. 133).

Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, суд може визнати такий договір дійсним за наявності таких умов : є письмові докази, які підтверджують, що сторони домовилися і погодили всі істотні умови договору; одна із сторін повністю або частково виконала договір: інша сторона ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.3 ст. 334 цього Кодексу право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ч.4 вказаної статті (в редакції, що діяла на час ухвалення судом рішення), якщо договір про відчудження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною 3 ст. 331 ЦК України встановлено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Об»єкти незавершеного будівництва розцінються як самостійні об»єкти (нерухомість). Право власності на об»єкт незавершеного будівництва реєструється в порядку, визначеному законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» на підставі таких документів: документів, що підтверджують права на земельну ділянку, відведену під забудову; проектно-кошторисної документації, документів, що містять опис об»єкта незавершеного будівництва.

Оскільки момент виникнення права власності на нерухоме майно пов»язаний з моментом державної реєстрації, то до реєстрації особа вважається власником матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, що діяла на час ухвалення судом рішення) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Як зазначено вище, на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, за відповідачем у встановленому законом порядку було зареєстровано право власності на нежиле приміщення приміщення лазні по вул. Стефановича, 4а у м. Здолбунів. Право власності на незавершену будівництвом будівлю виробничо-складської бази, розташованої по вул. Павлюченка, № 33 у м. Рівне, зареєстровано не було.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 є орендарем земельної ділянки площею 7214 кв.м за вказаною адресою, на підставі договору оренди, укладеному між ним та Рівненською міською радою 21.02.2007 року, строком на десять років.

Колегією суддів також встановлено, що умови договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.4), не містять технічних характеристик і даних про кількість та площу обєктів, з яких складається нерухоме майно та не відповідають фактичним обставинам, які існували на час ухвалення судом рішення, а у п.7 договору вказано, що у ньому сторонами зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири.

У матеріалах справи відсутня технічна та інша документація на незавершену будівництвом будівлю по вул. Павлюченка,33 у м. Рівне, дані про кількість та площу самостійних обєктів, з яких вона складається, їх технічні характеристики тощо, відсутні докази щодо передачі ОСОБА_2 ОСОБА_3 нерухомого майна за вказаним договором та щодо володіння і користування останньою цим майном.

Враховуючи вищенаведене, а також зміст договору, укладеного між сторонами, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що сторони у відповідності до вимог закону, досягли усіх істотних його умов, отже, висновок місцевого суду щодо цього є необгрунтованим.

Наявна у справі розписка про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 коштів у сумі 534 000 грн. в рахунок оплати за придбання вказаних приміщень та зазначене у ній зобов»язання відповідача про виконання ним до 25.01.2007 року дій нотаріального посвідчення вказаного договору, не є підставою для визнання вказаного договору дійсним.

Крім того, відповідно до роз»ясень п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Доводи представника ОСОБА_4 про те, що вказана постанова прийнята після ухвалення судом рішення, а тому не підлягає застосуванню, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені норми закону, якими встановлено права і обов»язки сторін та якими врегульовано спірні правовідносини між ними, діють з моменту набрання чинності Цивільним кодексом України з 01.01.2004 року.

У зв»язку з наведеним, рішення суду 1-ї інстанції та ухвала про роз»яснення рішення підлягають скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про відмову ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_4І.) в позові.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягають до стягнення судові витрати у сумі 121, 80 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, до якої приєднався ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду від 10.09.2008 року та ухвалу Здолбунівського районного суду від 02 вересня 2011 року про роз»яснення рішення скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_4 ) до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу укладеним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий

Судді :