Справа № 226/49/16-ц
Провадження № 2/226/139/2016
і м е н е м У к р а ї н и
19 вересня 2016 року м. Мирноград
Димитровський мiський суд Донецької областi у складi:
головуючого судді Коваленко Т.О.,
за участі секретаря Трифонової І.О.,
учасники судового процесу:
позивач ОСОБА_1,
представники позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3 (відсутні),
представник відповідача ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про встановлення факту розірвання трудового договору, зобовязання внести до трудової книжки запис про звільнення,
Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом про встановлення факту розірвання трудового договору, зобовязання внести до трудової книжки запис про звільнення до відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» в обґрунтування якого зазначив, що у період з 02.07.2007 року він перебував у трудових відносинах з ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», працюючи гірничим робітником очисного забою підземним 4 розряду, а з 12.02.2008 року, згідно наказу № 28к від 12.02.2008 року, був переведений гірничим робітником очисного забою підземним 5 розряду. З жовтня 2014 року керівництво ТОВ «Краснолиманське» припинило допускати позивача та інших працівників до роботи, що тривало до другої декади листопада 2014 року. 21.11.2014 року позивач звільнився за власним бажанням. Заяву про розірвання трудового договору 22.11.2014 року позивач направив рекомендованим листом на адресу ТОВ «Краснолиманське», але до теперішнього часу відповіді на цю заяву щодо звільнення позивача, від керівництва ТОВ «Краснолиманське» він не отримав. Просив суд, встановити факт розірвання трудового договору між позивачем та ТОВ «Краснолиманське» з 21.11.2014 року за власним бажанням, зобовязати ТОВ «Краснолиманське» внести запис до трудової книжки про звільнення з 21.11.2014 року за власним бажанням відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України.
Позивач неодноразово змінював свої позовні вимоги і в остаточній редакції позову просив суд встановити факт розірвання трудового договору між ним ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» з 21 листопада 2014 року за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України та зобовязати ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» внести запис до трудової книжки позивача про звільнення з 21 листопада 2014 року за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України /а.с. 168 171/.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог. Суду пояснив, що заробітна плата не виплачувалася за вересень, жовтень, листопад 2014 року, і зараз не виплачена. Також їм не сплачували вислугу років, оскільки у них немає підтвердження підземного стажу. Відповідач не виконав запису до трудової книжки, тому йому не сплачена одноразова допомоги при виході на пенсію. 22.11.2014 року він направив поштою листа на адресу відповідача про звільнення з 21 листопада 2014 року, відповіді не отримав і вирішив, що його звільнили. На пошті він отримав відповідь, що поштове повідомлення керівництву ТОВ «Краснолиманська» не отримане. Він не отримав назад свого замовного листа. Він не звертався до керівництва відповідача, оскільки на підприємстві ніхто не працював. Працівники відповідача до простою перебувавали в одному відділі підприємства ДП «Краснолиманська». 12 березня 2016 року він відправив листа відповідачу із заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП, але воно повернулося. Він бажає, щоб його звільнили за ст. 38 ч. 3 КЗпП та сплатили три середніх заробітних плати у звязку з виходом на пенсію, а також за два роки допомогу на оздоровлення. З 27 листопада 2014 року він працював на ДП ВК «Краснолиманська» по 17 березня 2016 року гірничим робітником очисного забою. Він отримав свою трудову книжку після звернення до прокуратури 04.11.2015 року від працівника ДП ВК «Краснолиманська».
Представник відповідача заперечувала проти позову позивача, зазначила, що коли завершиться кримінальне провадження і працівники їх підприємства будуть допущені до своїх робочих місць, тоді буде можливо перевірити всю інформацію, яка, у тому числі викладена позивачем. 5 вересня 2014 року відбувся захват підприємства ТОВ «Краснолиманське» невідомими озброєними особами. На даний час за цим фактом громадянам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 предявлене обвинувачення і кримінальна справа перебуває на розгляді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. Звернула увагу суду на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом трудових прав, відсутність факту порушення саме відповідачем трудових прав позивача, просила відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі /а.с. 202 204/.
Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав.
Позивач перебуває у трудових відносинах з ТОВ "Краснолиманське " з 2 жовтня 2007 року, де працював в якості гірничого робітника очисного забою 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті, що підтверджується копіює трудової книжки № 1883421 на ім'я позивача, запис про звільнення позивача у трудовій книжці відсутній /а.с. 15 16/. Позивач ОСОБА_1 отримав трудову книжку № 1883421 24.12.2015 року від представника ДП ВК «Краснолиманська» ОСОБА_8 /а.с. 131, 155 - 158/. Відповідно копії трудової книжки позивача АС № 476164 з 27.11.2014 року працював гірничим робітником очисного забою 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті ДП ВК «Краснолиманська» по 17 березня 2016 року, після чого звільнився за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію /а.с. 14, 152 153, 175 176/.
21 листопада 2014 року позивач звернувся до директора ТОВ "Краснолиманське" із заявою про звільнення його з роботи на підставі ч. 1 ст.38 КЗпП України у звязку з неможливості продовження роботи на підприємстві, яку надіслав на юридичну адресу відповідача поштою /а.с. 17 - 18/.
Заява про звільнення позивача повернута йому без вручення за закінченням терміну зберігання /а.с. 124/.
Згідно договорів оренди державного майна № 2742/2006 від 29.06.2006р., № 3503/2008 та № 3504/208 від 28.08.2008р., укладених між ТОВ "Краснолиманське" та РВ Фонду державного майна України по Донецькій області, відповідач орендував приміщення, розташовані на території ДП "ВК "Краснолиманське" з метою розміщення в них апарату управління, ГШО тощо /а.с. 114 - 121/.
Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦПК України.
Ані вищезазначені норми ЦПК України, ані положення КЗпП України не містять в собі такого способу захисту цивільних прав та інтересів як встановлення факту звільнення. Отже, обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав та інтересів - вставлення факту звільнення - не передбачений діючим законодавством України.
Згідно приписів ст.ст.3, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
5 вересня 2014 року невідомим озброєними особами відбулося збройне захоплення ДП "ВК "Краснолиманська", на території якого здійснював свою діяльність відповідач. 1 жовтня 2014 року озброєними особами, що контролювали територію та органи управління ДП ВК "Краснолиманська", із застосуванням погроз фізичного насильства злочинним шляхом було видалено у примусовому порядку всіх працівників ТОВ "Краснолиманське" з території підприємства, з наданням їм наказу покинути офісні приміщення та припинити здійснення трудової діяльності, внаслідок чого з причин, що об'єктивно не залежать від волі останнього, було унеможливлено виконання відповідачем зазначених у позові обов'язків. З даного періоду часу доступ до робочих місць всім працівникам ТОВ "Краснолиманське", у тому числі керівним органам управління, фізично заблокований, доступ до робочих місць працівникам відповідача відсутній.
12 листопада 2015 року було вчинено чергові дії щодо незаконного фізичного блокування доступу повноважних працівників ТОВ "Краснолиманське" до своїх робочих місць та створення фізичних перешкод у виконанні відповідачем обов'язків перед своїми працівниками, що підтверджується повідомленнями про злочини, передбачені ст.ст.206 та 172 КК України, та повідомленнями слідчих про початок кримінальних проваджень за цими фактами /а.с. 48 98/.
Факт настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) для ТОВ "Краснолиманське" підтверджується Сертифікатами (висновками) Торгово-промислової палати України № 1348 від 04.11.2014р. та № 2024 від 01.12.2014 р. /а.с. 122 - 123/.
Отже, суд приходить до висновку про те, що відповідач не вчиняв дій щодо порушення, оспорювання чи невизнання законних прав та інтересів позивача, спрямованих на реалізацію права на розірвання трудового договору відповідно до вимог діючого трудового законодавства України.
Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Частина 1 ст.60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Позивачем не надано доказів того, що уповноваженою на звільнення посадовою особою відповідача отримана його заява про розірвання трудового договору, навпаки, представником відповідача до суду наданий лист із зазначенням, що конверт з поштовим відправленням позивача повернутий за закінченням терміну зберігання, що свідчить про відсутність у відповідача обов'язку розірвання трудового договору з позивачем з підстав, заявлених ним в заяві про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки пред'явленню позову до суду повинно передувати порушення прав, свобод чи інтересів позивача відповідачем. Також необхідно звернути увагу на те, що попередньо 21 листопада 2014 року позивач звертався до відповідача із заявою про звільнення його за ч.1 ст. 38 КЗпП України, а вимоги у даному позові заявив за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Відповідно до пунктів 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993р. № 301 трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Згідно п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
В грудні 2015 року трудові книжки працівників ТОВ "Краснолиманське" були незаконно, в порушення встановленого законодавством порядку видачі трудових книжок, викрадені невстановленими особами, що підтверджується повідомленням ТОВ "Краснолиманське" про кримінальне правопорушення, передбачене ст.357 КК України.
Таким чином, суд вважає, що відсутність фактичного доступу до трудових книжок працівників ТОВ "Краснолиманське" позбавляє його можливості внесення відповідних записів про розірвання трудового договору, а також видачі її працівникові у випадку прийняття сторонами трудового договору рішення про його розірвання з підстав, передбачених трудовим законодавством.
Тому суд приходить до висновку, що трудові права позивача на припинення трудових відносин відповідачем не порушені, у звязку з чим законні підстави для задоволення позову відсутні.
Разом з тим, суд вважає, що посилання відповідача на пропуск позивачем встановленого ст.233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду за вирішенням цього трудового спору, є безпідставним, оскільки відмова у позові за даною підставою може мати місце лише якщо таке порушення дійсно мало місце і у позивача відсутні поважні причини для поновлення строків, пропущених з поважних причин.
Суд також не може погодитися з позицією відповідача про те, що провадження по даній справі підлягає закриттю, оскільки дана справа підлягає розгляду в порядку кримінального, а не цивільного судочинства, з тих підстав, що правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами трудового законодавства, тобто є трудовими правовідносинами, які відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 38 КЗпП України, пунктів 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993р. № 301, п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58, керуючись ст.ст.3, 15, 16, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог позивачу ОСОБА_1 до ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про встановлення факту розірвання трудового договору, зобовязання внести до трудової книжки запис про звільнення відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка подається до Апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 26 вересня 2016 року.

Суддя Т.О.Коваленко