Справа № 591/4897/16-ц
Провадження № 2/591/2373/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі - Гребенькової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕМ ГРУП» до ОСОБА_1 про виділення в натурі частки майна зі спільної часткової власності та припинення права спільної часткової власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він є власником 49/100 частин нежитлового приміщення у м. Суми по Площі Покровська, 2. в користуванні позивача перебуває праве крило цього нежитлового приміщення, яке складається з: тамбуру площею 4,0 м. кв., основного приміщення площею 176,8 м. кв., кабінету площею 12,6 м. кв., кабінету площею 12,2 м. кв., допоміжного приміщення площею 6,2 м. кв., допоміжного приміщення площею 3,2 м. кв., допоміжного приміщення площею 3,9 кв.м., вбиральні площею 1.9 кв.м., допоміжного приміщення площею 1,7 кв.м., допоміжного приміщення площею 3,0 кв.м., коридору площею 16,5 кв.м. Інша частина нежитлового приміщення перебуває у користуванні відповідача, яка є власником 51/100 частини спірного нежитлового приміщення. При цьому, відповідач користується частиною приміщень належних позивачу. У звязку зведення господарської діяльності позивачем він бажає виділити в натурі належну йому на праві власності частину нежитлового приміщення. Тому просить провести поділ нежитлового приміщення, припинивши право спільної часткової власності на нежитлове приміщення та виділити співвласникам в натурі належні їм частини нежитлового приміщення. Йому виділити 41/100 частину цього нежитлового приміщення, яка складається з частини торгового залу 25 площею 156,9 м. кв,, тамбуру 26 площею 4,0 м. кв., кабінету 31 площею 12,6 м. кв., кабінету 32 площею 12,2 м. кв., кімнати персоналу 33, площею 6,2 м. кв., архіву 33а площею 3,2 м. кв., кімнати персоналу 33б площею 3,9 м. кв., санвузла 34 площею 1,9 м. кв., санвузла 35 площею 1,7 м. кв., коридору 80 площею 16,5 м. кв., кладової 92 площею 3,0 м. кв.. Відповідачу виділити 51/100 частки нежитлового приміщення, яка складається з наступних приміщень: торговий зал 20 площею 117, 9 метрів квадратних, торговий зал 20 а, площею 73,2 метри квадратні, кладову 21 площею 7,2 метри квадратні, кладову 21 а площею 3,7 метри квадратні, кладову 216 площею 2,2 метри квадратні, кладову 22 площею 2,2 метри квадратні, санвузол 23, площею 1,9 метри квадратні та частину торгового залу 25, площею 19,9 метри квадратні. Просить зобовязати відповідача влаштувати дверні прорізи та встановити дверні блоки між приміщеннями 20 та своєю частиною приміщення 25 площею 19,9 кв. м. та встановити перегородку, що відокремить свою частину приміщення 25 площею 19,9 кв. м. Стягнути з відповідача на його користь понесені по справі судові витрати.

Відповідач подала письмові заперечення та просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач намагається у судовому порядку здійснити обмін нежитловими приміщеннями, що належать сторонам.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами наданими сторонами, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.12.2012 року позивач є власником нежилого приміщення першого поверху площею 222,1 кв.м., що складає 49/100 частки від загальної площі 450,3 кв.м., та розташоване у м. Суми площа Покровська, 2. (а.с. 9-10)

Як вбачається із копії технічного паспорту від 20.12.2012 року (якій є невідємною частиною наданого позивачем звіту (а.с. 42-45)) позивач є власником конкретно визначених нежитлових приміщень спірного обєкту нерухомості. А саме приміщень загальною площею 222,1 кв.м.: торгівельного залу 25 площею 176,8 кв.м., тамбуру 26 площею 4 кв.м., кабінету площею 12,6 кв.м., кабінету 32 площею 12,2 кв.м., коридору 80 площею 16,5 кв.м.

Відповідно до Договору дарування від 10.05.2012 року відповідач є власником нежилого приміщення першого поверху площею 228,3 кв.м. (площа зменшилася на 0,3 кв.м. за рахунок раніше допущеної помилки), що складає 51/100 частки від загальної площі 450,3 кв.м., та розташоване у м. Суми площа Покровська, 2. (а.с. 109-111)

Як вбачається з тексту договору дарування та витягу з реєстру правочинів відповідач за цим договором набув у власність нежитлове приміщення площею 228,3 кв.м., яке складається з з наступних приміщень: приміщення №23 площею 1,9кв.м.; приміщення№22 площею 2,2 кв.м.; приміщення №21 площею 7,2кв.м.; приміщення №21а площею 3,7 кв.м.; приміщення №21б площею 2,2 кв.м.; приміщення №20а площею 73,2 кв.м.; приміщення №20, площею 117,9 кв.м.; приміщення №33 площею 6,2 кв.м.; приміщення №33а площею 3,2 кв.м.; приміщення №33б площею 3,9 кв.м.; приміщення 34 площею 1,9 кв.м.; приміщення №35 площею 1,7кв.м.; приміщення №92 площею 3,0 кв.м.

З наведеного вбачається, що набуті сторонами частки нежитлового приміщення, розташованого у м. Суми по площі Покровська, 2, відразу була визначені та виділені в натурі.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ч. 1 ст. 317 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб, що вправі за своїм розсудом володіти, користуватися, і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Статтею ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обовязковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будівлею кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будівлі з урахуванням його частки в праві спільної власності на будівлю. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будівлею з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в обєкт самостійної власності кожного з них.

Як зазначено в ч.ч. 1 і 2 ст. 367 ЦПК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

При поділі будівлі, слід виходити з того, що такий поділ, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будівлі із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будівлі в ізольовані обєкти, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

В обґрунтування своїх вимог позивачем наданий технічний паспорт виготовлений 29.08.2016 року висновок спеціаліста про можливі варіанти поділу спірного обєкту нерухомості.

В той же час, наданий позивачем технічний паспорт виготовлений 29.08.2016 року суд не може взяти до уваги, оскільки наведені у даному документів відомості про належні позивачу приміщення не відповідають правовстановлюючому документу позивачу (свідоцтву про право власності) та технічному паспорту виготовленому на час набуття позивачем права власності на нежитлове приміщення. Так, у технічному паспорті від 29.08.2016 року зазначено, що позивач є власником нежитлового приміщення площею 242 кв.м., хоча за свідоцтвом йому належить нежитлове приміщення площею 222, 1 кв.м. Крім того, до приміщень позивача включені нежитлові приміщення, які зазначені в технічному паспорті від29.08.2016 року (а.с. 12) під номерами 5, 6, 7, 8, 9, 10 , але належать відповідачу відповідно до договору дарування та зазначені у цьому договорі під номерами 33, 33а, 33б, 34, 35, 92.

Також суд не може взяти до уваги наданий позивачем висновок спеціаліста (а.с. 68-95), оскільки даним висновком запропоновано вилучення у відповідача належних йому на праві власності приміщень.

Окрім того, вказаним висновком спеціаліста визначено необхідність здійснення будівельних робіт з переобладнання нежитлового приміщення, переобладнання системи електроспоживання та опалення, які солід погодити у встановленому законом порядку.

В той же час будь-яких доказів на підтвердження погодження виконання таких робіт позивач суду не надав.

Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів.

В той же час судом встановлено, що позивач фактично вимагає провести примусовий обмін та вимагає поділу нежитлового приміщення з припиненням права спільної частково власності у спосіб, що призведе до порушення права власності відповідача (вилучення на користь позивача належних на праві власності відповідачу приміщень) без відповідної грошової компенсацію.

З урахуванням наведених вище обставин, суд вважає що позов є необґрунтованим, а тому у його задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги. Суддя