Справа №493/1404/15-ц
Провадження № 2/493/30/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.04.2016 року м. Балта Одеської області

Балтський районний суд Одеської області в складі:

ГОЛОВУЮЧОГО СУДДІ ТІТОВОЇ Т.П.

ПРИ СЕКРЕТАРІ СИРОТА О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балта цивільну справу за позовом Балтського підприємства ринкових послуг «Ринок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за ринкові послуги у розмірі 600 146,97 грн.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 01.10.2008 року між Балтським підприємством ринкових послуг «Ринок» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг щодо створення умов для здійснення торгівельної діяльності з використанням об`єкту малої архітектурної форми (павільйон) БПРП «Ринок».

Угодою від 17.04.2015 року було розірвано по взаємній згоді сторін між Балтським підприємством ринкових послуг «Ринок» та ОСОБА_2 договір відступлення прав вимоги заборгованості за надані відповідачу ОСОБА_1 ринкові полуги від 20.11.2013 року і угоди від 03.04.2014 року про внесення доповнень і змін в договір від 20.11.2013 року, відповідно до якого первісний кредитор знову набув прав вимоги заборгованості з ОСОБА_1 за договором від 01.10.2008 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року зроблено висновки про те, що оскільки одночасна чинність між сторонами двох договорів щодо одного й того ж предмета свідчить про відсутність згоди щодо істотних умов договору в розумінні ст. 638 ЦК України, презюмується, що зі спливом строку договору від 01 жовтня 2003 року набув чинності договір від 01 жовтня 2008 року. Відсутність наміру на продовження договору від 01 жовтня 2003 року з боку первинного кредитора свідчить про його волевиявлення на укладання договору на інших умовах від 01 жовтня 2008 року.

Посилаючись на ці висновки суду позивач подав позов про стягнення заборгованості за договором від 01.10.2008 року, який щорічно автоматично продовжувався на тих же самих умовах, так як ні одна із сторін на протязі одного місяця до завершення його дії не повідомляла про намір його розірвати, по якому позивач прийняв на себе обов`язок надавати відповідачу передбачені вказаним договором послуги на території продовольчої частини Балтського підприємства ринкових послуг «Ринок» площею 36 кв. м., на якій відповідачем був встановлений торговий павільйон малої архітектурної форми для здійснення в ньому торгівельної діяльності з щомісячною оплатою послуг за тарифом, встановленим рішенням Балтської міської ради, який на момент укладення вказаного договору склав 627,90 грн. до 25 числа поточного місяця за наступний місяць.

Проте, починаючи з липня 2009 року, відповідач припинив сплату платежів за які він отримував ринкові послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість на загальну суму 600 146,97 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог. Щодо тверджень відповідача, що він не підписував договір від 1 жовтня 2008 року вважають, що останній ухиляється від встановлення істини по справі, що є доказом про укладанням відповідачем договору оренди павільойону з ОСОБА_5, тобто відповідач договір схвалив і прийняв всі його умови і в зв`язку з цим повинен оплатити заборгованість.

Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та пояснив, що він не узгоджував з позивачем істотні умови договору та не укладав договір від 01.10.2008 року, підпис від імені відповідача виконаний сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення такої дії. При укладанні договорів він ставив печатки, в цьому договорі печатки не має. Взагалі, про існування цього договору йому стало відомо після отримання позовної заяви. Вважає, що даний договір не є укладенним, що також знайшло своє підтвердження і в рішенні Балтського районного суду від 29 серпня 2014 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальнх справ від 25 лютого 2015 року, отже вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому просив відмовити у задоволені позову.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він не знає хто підписував договір відповідач чи його батько, так як вказаний договір взяв батько відповідача - ОСОБА_7 для ознайомлення і підписання, а потім через деякий час приніс вказаний договір підписаний, в його присутності цей договір ніхто не підписував. Так як відповідач почав стверджувати, що договір від 1 жовтня 2008 року він не підписував, тому при подачі первісного позову в 2014 році змінені були вимоги на договір від 1 жовтня 2003 року.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що підпис у договорі від 01 жовтня 2008 року в графі «замовник» поставив він. Про наявність такого договору він відповідача не повідомляв, ніяку плату по вказаному договору він не вносив, договір він підписував в кабінеті директора ринку ОСОБА_6 в його присутності.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що договір оренди в 2009 році підписаний ним в самому павільйоні, хто саме чи ОСОБА_1 чи ОСОБА_7 ставив свій підпис у вказаному договорі він не знає, так як не бачив і не брав до уваги, тому що всіма питаннями по договору оренди займався його партнер. Відповідача особисто він не пам`ятає та чий підпис стояв перший він також не пам`ятає.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до договору від 01.10.2008 року між Балтським підприємством ринкових послуг «Ринок» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг щодо створення умов для здійснення торгівельної діяльності з використанням об`єкту малої архітектурної форми (павільйон) БПРП «Ринок». Відповідно до п. 3 Договору, відповідач зобов`язується сплачувати за надані послуги щодо створення належних умов для здійснення торгівельної діяльності з використанням об`єктів малої архітектурної форми у відповідності до рішення Балтської міської ради плату в сумі 627,90 грн. до 25 числа поточного місяця за наступний місяць. Розмір оплати наданих послуг може бути переглянутий на підставі рішення Балтської міської ради шляхом укладання додаткової угоди. П. 2 Договору передбачено, що договір починає діяти з моменту його підписання та укладено на строк з 01.10.2008 року до 01.02.2009 року. В даному договорі зазначено, що він підписаний між директором БПРП «Ринок» та ОСОБА_1 (а.с. 7).

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 зазначив, що договір від 1 жовтня 2008 року не укладав і не підписував, що також знайшло своє підтвердження в рішенні Балтського районного суду від 29 серпня 2014 року (справа № 493/548/14-ц а.с. 176-177).

Відповідно до вимог ст. ст. 202, 203, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зі змісту ст. 638 ЦК України вбачається, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

П. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст. ст. 205 210, 640 ЦК України).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із ст. ст. 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Судом було роз'яснено відповідачу право заявити клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, відповідач таким право не скористався, але ним було надано інші письмових докази на спростування наведених фактів.

З огляду на вищенаведені норми права та з урахуванням рішення Балтського районного суду від 29 серпня 2014 року, яке залишено в силі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року, в якому зазначено, що договір від 01.10.2008 року між Балтським ПРП «Ринок» та ОСОБА_1 не укладався, а також прослуховуванням запису судового засідання, де директором ПРП «Ринок» ОСОБА_6 було визнано даний факт, тобто зі сторони відповідача доведений цей факт в сенсі ст. 218 ЦК України (заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами), а також суд приймає до уваги при вирішенні спору по суті пояснення свідка ОСОБА_7 про те, що вказаний договір був підписаний саме ним.

За положеннями ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

За змістом ст. ст. 1000, 1003, 1007 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. В договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Відповідно до ст. ст. 3, 10-11, 59, 60, 61 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд вирішує спір на засадах змагальності та диспозитивності, в межах та на підставах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами належних і допустимих доказів. Кожна сторона доказами зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідач ОСОБА_1 зазначив, що про існування оспорюваного договору йому не було відомо, жодних дій на його схвалення він не вчиняв, а дізнався про його наявність та про заборгованість по ньому при надходженні від суду позовної заяви.

Натомість, позивачем не надано суду будь-яких доказів наявності у ОСОБА_7 повноважень щодо підписання від імені відповідача спірного договору на час його укладення. Не знайдено таких доказів також під час розгляду справи в суді.

За таких обставин суд приходить до висновку, що спірний договір підписаний не відповідачем ОСОБА_1, а його батьком ОСОБА_7, який на час підписання вищевказаного договору не мав жодних правових підстав на його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Ч. ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір вчинено ОСОБА_7 без належних повноважень на його укладення за відсутності волевиявлення відповідача ОСОБА_1

Так, згідно з ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Системний аналіз вказаної норми матеріального права дає можливість суду зробити висновок про те, що наведена норма застосовується у тому випадку, коли представник має певні повноваження на вчинення правочинів від імені довірителя, але вчиняє правочин з перевищенням обсягу права на здійснення правочину, яке встановлено особою, яке він представляє.

У даній справі ОСОБА_7 діяв без будь-яких повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1, а тому положення ст. 241 ЦК України щодо «зцілення» правочину, шляхом схвалення його особою, яку представляють, не можуть поширюватись на правовідносини, що існують між сторонами.

Крім того, суду зі сторони позивача не надано доказів в сенсі ст. 60 ЦПК України, а саме документації, яка б підтверджувала здійснення оплати зі сторони ОСОБА_1 за конкретний період, а саме з 01.10.2008 року по 01.07.2009 року.

Таким чином, зваживши у сукупності наведені вище докази, суд вважає, що позовні вимоги Балтського підприємства ринкових послуг «Ринок» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором від 01.10.2008 року є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки договір ОСОБА_1 не підписував, тобто при укладенні договору було відсутнє вільне волевиявлення сторони правочину на його вчинення, а тому наданий БПРП "Ринок" договір від 01.10.2008 року не може бути визнаний доказом існування між сторонами договірних правовідносин. Інших доказів, які свідчать про укладення між БПРП "Ринок" і ОСОБА_1 договору від 01.10.2008 року суду не надано, а тому у БПРП "Ринок" відсутні правові підстави вимагати стягнення коштів за вказаним договором.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 203, 207, 215, 218, 237, 241, 244, 245, 638, 1000, 1003, 1007 ЦК України, ст. ст. 3, 10-11, 59, 60, 61, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Балтського підприємства ринкових послуг «Ринок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

С У Д Д Я