Справа № 2-713/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2011 року Старокостянтинівський районний суд

Хмельницької області

в складі:

головуючої - судді Завадської О.П.

при секретарі Ташлицькій А.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представників - адвокатів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в містіСтарокостянтинові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення збитків,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідач, перебуваючи з ним у трудових відносинах, 14 грудня 200 року на 47 км. автодороги Івано - Франківськ - Бучач - Тернопіль при керуванні автомобілем марки „RENEULT - MAGNUM державний номер ВХ 1193 AM з напівпричепом не врахував дорожні знаки „Крутий спуск величиною 8 %, „Слизька дорога, „Ожеледиця та допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, внаслідок чого водій ОСОБА_5 та пасажир ОСОБА_6 від отриманих травм загинули. Вироком суду відповідача засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України на сім років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки, цивільні позови потерпілих задоволені частково в частині стягнення на користь потерпілих 196788,07 грн. майнової та моральної шкоди. В подальшому судовим рішенням з нього, як з працедавця, стягнуто на користь потерпілих завдану відповідачем дану майнову та моральну шкоду,які він в порядку регресу просить стягнути на його користь.

Представник відповідача обставини, викладені в позовній заяві, та позовні вимоги визнав.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Монастирського районного суду Тернопільської області від 19 червня 2008 року встановлено, що ОСОБА_4 14 грудня 2007 року близько 7 години, керуючи автопоїздом марки „RENEULT - MAGNUM державний номер ВХ 1193 AM з напівпричепом марки „SREM держаний номер ВХ 68-73 XX, перевозив залізобетонні конструкції: 1ПК72-15-8А-800 - 5 штук, 1ЛM 30-12-15-4т - 2 штуки, рухаючись в складних дорожніх умовах із наявністю снігового покрову на проїзній частині дороги м. Бучач до м. Монастирський, на аварійно - небезпечній ділянці дороги із попереджувальними знаками: 1.7 „Крутий спуск величиною 8 %, 1.13 „Слизька дорога, з табличкою 7.2.1 в зоні дії 1.3 км., з табличкою 7.12 „Ожеледиця, порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожньої обстановки, особливості вантажу, який перевозився, що мало бути умовою контролювати рух транспортного засобу, не обрав безпечний швидкісний режим на 47 км. автодороги Івано - Франківськ - Бучач - Тернопіль втратив контроль над керуванням автопоїзда, допустив його знос на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем марки „Wolkswagen - Passat державний номер НОМЕР_2, який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого водій ОСОБА_5 та пасажир ОСОБА_6 від отриманих травм загинули. ОСОБА_4 засуджено на сім років позбавлення волі з

позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки. Цивільні позови потерпілих задоволено частково. Стягнуто на користь потерпілих ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 по 30000 грн. моральної шкоди кожному. Стягнуто з позивача ОСОБА_1, як власника джерела підвищеної небезпеки, на користь потерпілої ОСОБА_10 55000 матеріальних збитків, повязаних із знищенням автомобіля.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2008 року вирок Монастирського районного суду Тернопільської області від 19 червня 2008 року в частині залишення без розгляду цивільних позовів потерпілих ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - скасовано, а справу направлено на новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 червня 2009 року вирок Монастирського районного суду Тернопільської області від 19 червня 2.008 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2008 року в частині вирішення цивільного позову скасовано, а справу направлено на новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Монастирського районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2009 року цивільні позови потерпілих ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10 II.О., ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 17354 грн. матеріальної шкоди, 35000 грн. моральної шкоди, 1500 грн. судових витрат.

Стягнуто з ВАТ HACK „Оранта на користь ОСОБА_7 1275 грн. матеріальної шкоди, 2550 грн. моральної шкоди та 300 грн. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 1530 грн. матеріальної шкоди, 30000 грн. моральної шкоди, 1500 грн. судових витрат.

Стягнуто з ВАТ HACK „Оранта на користь ОСОБА_8 2550 грн. моральної шкоди та 120 грн. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 17354 грн. матеріальної шкоди, 35000 грн. моральної шкоди, 2000 грн. судових витрат.

Стягнуто з ВАТ HACK „Оранта на користь ОСОБА_10 2550 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 11934,14 грн. матеріальної шкоди, 30000 грн. моральної шкоди, 2000 грн. судових витрат.

Стягнуто з ВАТ HACK „Оранта на користь ОСОБА_9 7516,70 грн. матеріальної шкоди, 2550 грн. моральної шкоди, 500 грн. судових витрат.

В решті заявлених позовних вимог відмовлено за безпідставністю та недоведеністю заявлених вимог.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 30 вересня 2010 року рішення Монастирського районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2009 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 грудня 2010 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії „Оранта про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Старокостянтинівського районного управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2011 року встановлено, що згідно заяви стягувача ОСОБА_7 від 09 листопада 2010 року боржником ОСОБА_1 сплачено 52354 грн. боргу.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Старокостянтинівського районного управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2011 року встановлено, що згідно заяви стягувача ОСОБА_7 від 09 листопада 2010 року боржником ОСОБА_1 сплачено 1500 грн. боргу.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Старокостянтинівського районного управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2011 року встановлено, що згідно заяви стягувача ОСОБА_8 від 09 листопада 2010 року боржником ОСОБА_1 сплачено 33030 грн. боргу.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Старокостянтинівського районного управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2011 року встановлено, що згідно заяви стягувача ОСОБА_10 від 09 листопада 2010 року боржником ОСОБА_1 сплачено 54354 грн. боргу.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Старокостянтинівського районного управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 23 лютого 2009 року встановлено, що згідно платіжного доручення № 113 від 20 лютого 2009 року боржник ОСОБА_1 сплатив стягувачу ОСОБА_10 55000 грн.боргу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 4 статті 1166 ЦК України зазначено, що шкода, завдана неправомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Приписи ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначають, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом чи іншим обєктом, іншим субєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положення ч. 5 цієї ж статті Закону вказує, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдану внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Постанова Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року зі змінами та доповненнями „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди вказує на те, що згідно п. 4 джерелом підвищення небезпеки належить визнавати будь - яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших обєктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому прояві їх шкідливих властивостей.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела.

Пункт 5 цієї ж Постанови В СУ розяснює, що при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст. 441 ЦК України, суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 440 К України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у звязку з виконанням трудових обовязків, незалежно від того постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Згідно положень ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична чи фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

У відповідності до змісту ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір невстановлений законом.

Відповідно до змісту ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки позивач відшкодував шкоду, завдану відповідачем, тому позов підлягає задоволенню.

Судові витрати належить розподілити відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214-215 ЦПК України, на підставі ст. 1166, ч. 1 ст. 1172, ч. 2 ст. 1187, ст. 1191 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від

27 березня 1992 року зі змінами та доповненнями „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди,

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 196788,07 грн. збитків.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1820 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницького області через Старокостянтинівський районний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня ухвалення рішення апеляційної скарги.

Суддя ___________