№ 207/1065/15-ц
№ 2/207/76/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тюлюнової В.Г.

при секретарі Куцевол Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати спільним сумісним майном подружжя автомобіль Chery Niggo, держ. знак НОМЕР_1; допустити відступ від принципу рівності подружжя у праві власності на спільне сумісне майно у звязку з тим, що на вихованні позивачці знаходиться малолітня дитина, і визнати за нею право власності на 2/3 вказаного автомобілю; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 71.148,0 грн., які складають 2/3 частини вартості спірного автомобілю; покласти судові витрати по справі на відповідача.

У своєму позові ОСОБА_1 посилається на те, що з ОСОБА_2 вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2007 року. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ від 28 березня 2014 року їх шлюб розірвано. Від спільного шлюбу у них є син, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з матірю. Під час знаходження сторін у шлюбі ними було придбано автомобіль Chery Niggo, держ. знак НОМЕР_1 вартістю 22.000,0 доларів США. Авто зареєстровано на імя Відповідача. Автомобіль було придбано за кошти, отримані відповідачем в ЗАТ «ОТП БАНК» на підставі Кредитного договору № М L -312/035/2008 від 05.08.08 р. Автомобіль придбаний у автосалоні; розрахунок здійснювався шляхом перерахування Банком коштів в національній валюті на рахунок автосалону. На день отримання кредиту і покупки автомобілю курс гривни до долара складав 4,8451 грн/дол. Таким чином, вартість автомобіля складала 106.722,0 грн. При отриманні ОСОБА_2 кредиту позивачка виступала в якості поручителя, про що складений договір № SR-312/035/2008 від 05.08.2008 р. Для забезпечення своєчасного і повного повернення кредитних коштів нею також був укладений Договір іпотеки від того ж числа, предметом якого стала квартира № 27 у житловому будинку № 16 «а» по вул. Димитрова у м. Дніпродзержинськ, яка належить позивачці на праві власності. Зобовязання за кредитним договором виконані у повному обсягу у жовтні 2011 році.

Як на правові підстави своїх вимог ОСОБА_1 посилається на положення статей 60 та 70 Сімейного кодексу України.

Стаття 60 цього Кодексу визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до положень статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ніякої домовленості стосовно визначення часток у спільному майні між сторонами не було, шлюбний договір не укладався.

Таким чином, у спірному майні у вигляді автомобілю ОСОБА_1 належить 1/2 його частка.

Крім того, ОСОБА_1 також обґрунтовує свої позовні вимоги посиланням на частину 3 статті 70 СК України, яка допускає відступ від принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності на їх майно, якщо з нею (ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В своїх запереченнях на первісний позов ОСОБА_2 визнав його частково в сумі 5 895,0 грн. При цьому він посилається на те, що з ОСОБА_1 вони припинили подружні взаємовідносини у квітні 2010 року і з того часу спільне господарство не вели. За час спільного проживання сумісно сплатили кредит у сумі 5 186,4 дол., а 16 813,6 дол. він сплатив самостійно вже після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 Тобто, частка позивачки у сплаченій під час спільного проживання складає 11,79 % від усього кредитного зобовязання. Вказує, що час фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин встановлений рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ від 28 березня 2014 року, яким їх шлюб розірвано.

Надалі відповідач за первісним позовом вказує, що автомобіль ним було продано 27.11.2013 року за 50 000,0 грн. Таким чином, як вважає відповідач за первісним позовом, ОСОБА_1 має право лише на 5 895,0 грн. (11,79% х 50 000,0 грн.).

У зустрічному позові ОСОБА_2 вказує, що під час шлюбу ними придбане спільне майно, право власності на яке належить в рівній мірі сторонам по справі. Всього позивач за зустрічним позовом наводить 16 позицій такого спільного майна з зазначенням найменування, підстав придбання, вартості і дати придбання. Загальна вартість такого майна становить 45 134,79 грн. Згодом позивач уточнив свої позовні вимоги і вартість спільного майна визначив у розмірі 44 213,56 грн. Просить стягнути з відповідачки половину цієї суми.

Відповідачка за зустрічним позовом не погодилась із зустрічним позовом і надала суду письмові заперечення, в яких посилається на те, що надані позивачем за зустрічним позовом відомості про обєкти майна, що є предметом його позову, не відповідають дійсності: у позові наводяться посилання на марки побутової техніки, яку вони фактично не купували; мають місце вказівка іншої ціни, несовпадіння дат придбання окремого майна. Також посилається на те, що деякі види майна придбані ще до реєстрації їх шлюбу, а позивач у своєму позові не ставить питання про визнання такого майна спільним на підставі статті 74 Сімейного кодексу України.

Вважає, що позивачем за зустрічним позовом з дотриманням вимог законодавства доказані вимоги щодо посудомийної машини вартістю 3662,40 грн., матраца "Рио" вартістю 2213,0 грн. та телевізора Samsung PS-12c91НХ вартістю 7289,04 грн., всього на суму 13164,44 грн. Однак, просить відмовити у позові у повному обсягу у звязку з тим, що згідно до статті 71 Сімейного кодексу, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Позов ж заявлений про стягнення грошової суми частини цього майна. Такий варіант вирішення майнового спору між колишнім подружжям допускається щодо поділу неподільної речі (ч. 2 ст. 71 Кодексу), житлового будинку, квартири, земельної ділянки (ч. 4 вказаної статті).

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню у повному обсягу, а у зустрічному позові необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статті 70 цього Кодексу передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, у спірному майні у вигляді автомобілю ОСОБА_1 належить 1/2 його частка.

Частина 3 статті 70 СК України допускає можливість відступу від принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності на їх майно, якщо з нею (ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.05.2015 р. ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з матірю, аліменти в розмірі 1/4 частки його доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з лютого 2015 року. ОСОБА_2. є приватним підприємцем, однак до відділу державної виконавчої служби довідку про свої доходи не надав, аліменти сплачує нерегулярно, у звязку з чим державним виконавцем станом на 02.02.2016 р. зроблений розрахунок заборгованості. Сума боргу становить 7884,99 грн., що підтверджується довідками Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції.

Таким чином, суд вважає, що існують достатні підстави для застосування положень, передбачених частиною 3 статті 70 Сімейного кодексу.

Суд не бере до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що автомобіль ним було продано за 50 000,0 грн., а тому цю суму слід брати за основу розрахунку при визначенні обсягу вимог ОСОБА_1

Приймаючи таке рішення суд виходить з наступного.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 березня 2014 року. Автомобіль продано 27 листопада 2013 року. До розірвання шлюбу питання про поділ спільного майна між подружжя не вирішувалося, а тому згідно до положень статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджуються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При цьому для укладання одним із подружжя договорів, які потрібують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Ці вимоги закону відповідачем були порушені, він навіть не оповістив свою дружину про намір продати автомобіль, про цей факт вона дізналась лише після звернення до суду з позовом про поділ спільного майна із заперечень на цей позов. Вказану обставину нічим не спростовано. Тому доказ про вартість продажу автомобілю за 50 000,0 грн. не може братися до уваги, оскільки він ґрунтується на неправомірних діях сторони (відповідача). До того ж, необхідно брати до уваги те, що на підтвердження факту продажу автомобілю і ціни такого продажу ОСОБА_2 надає «розписку про продаж автомобілю». Цей документ у відповідності до статті 59 ЦПК України не може розглядатися судом як допустимий доказ. Тобто, факт продажу автомобілю відповідачем за первісним позовом належним чином не доказаний.

Вирішуючи дане питання, суд також виходить із розяснень Пленуму Верховного Суду України, який у пункті 30 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказує, що «У випадках, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сімї чи на її потреби, або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі».

Тобто, у цьому розясненні йдеться про ситуацію, коли один з подружжя приховав спільне майно.

Суд також критично відноситься до заперечень відповідача за первісним позовом в частині наведених ним розрахунків платежів по кредитному договору за часом їх виконання. Оцінку таким обставинам суд здійснює керуючись вимогами статті 212 ЦПК України, згідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Свій розрахунок відповідач зробив, виходячи з того, що при його зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу він послався на квітень 2010 року як на час припинення їх сімейних відносин. При розгляді цього позову ОСОБА_1 участі у судовому засіданні не приймала, копія позовної заяви, як вона пояснила, їй не вручалась, а тому суд й прийняв рішення про розірвання їх шлюбу на підставі аргументів, наданих позивачем. Тобто при ухваленні Заводським районним судом рішення про розірвання шлюбу було вказано, що сторони припинили свої шлюбно-сімейні відносини у квітні 2010 року. Саме цю дату відповідач бере за основу для визначення правового статусу майна і майнових прав, які виникають у сторін за її межами.

По-перше, треба брати до уваги, що у даному випадку, відповідач а ні у своїх письмових запереченнях на позов, а ні у судовому засіданні не надав доказів того, що за період з серпня 2008 року по квітень 2010 року, тобто за 21 місяць їх спільного проживання, ними було сплачено5 186,4 дол.сша. Кредитних коштів, а за період з квітня 2010 року по жовтень 2011 року, тобто за 19 місяців, ним особисто було сплачено 16 813,6 доларів США кредитних коштів. При цьому суд виходить з того, що згідно до кредитних зобовязань вони погашаються щомісячно рівними платежами.

Таким чином, відповідач за первісним позовом не скористався своїми правами, передбаченими статтями 10 та 60 ЦПК України, в силу яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

По-друге, суд не може, всупереч вимогам статті 212 ЦПК, приймати як безспірний доказ констатований у рішенні Заводського районного суду від 28 березня 2014 року про розірвання шлюбу між сторонами строк фактичного припинення сторонами шлюбних відносин з таких причин.

Стаття 61 ЦПК передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Однак, у цьому випадку суд враховує і оцінює усі докази в їх сукупності і приймає до уваги такі обставини.

При розгляді справи про розірвання шлюбу не йшлося про поділ спільного майна, а тому ОСОБА_1 сприйняла факт розірвання їх шлюбу лише, як вирішення питання між подружжям щодо їх офіційних взаємовідносин як подружжя, у зв'язку з чим рішення суду нею не оскаржувалось. До того ж, копію цього рішення, як вона пояснює, вона так і не отримала.

При розгляді цієї справи суд бере до уваги дійсні фактичні взаємовідносини сторін після вказаної ОСОБА_2 дати припинення шлюбних відносин, а вони свідчать про наступне.

У тому ж пункті 30 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 р. № 11 говориться про те, що при визначенні обсягу спільного майна подружжя, яке підлягає поділу, необхідно враховувати те, що майно, набуте одним з подружжя після того, як вони стали проживати окремо, належить кожному з них як особисте майно.

Поняття «фактичне припинення шлюбних відносин» і «фактичне спільне проживання» є поняття не ідентичними. Поняття «фактичне припинення шлюбних відносин» стосується лише характеру таких відносин, але ще не свідчить про припинення існування сімї.

Із пояснень сторін, наданих ними у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що дійсно між сторонами до розірвання шлюбу вже значний час тримались напружені відносини, чоловік залишав дружину, повертався. Але таку поведінку не можна характеризувати як припинення спільного проживання.

Підтвердженням такому висновку в достатній мірі є звернення ОСОБА_2 до Баглійського районного суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 «Про поділ спільного майна подружжя», в якому викладається його принципова позиція щодо факту продовження певних відносин із дружиною після квітня 2010 року. У цьому позові він висовує вимоги про поділ майна, надбаного значно пізніше квітня 2010 року (посудомийна машина, холодильник, кінокамера, комплект м'яких меблів, комплект кухонних меблів, мякий куток кухонний, двері броньовані).

З урахуванням оцінки наведених доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що спільне проживання і ведення спільного господарства сторонами продовжувалось значно довще зазначеного ОСОБА_2 часу, а тому для застосування положень статті 61 ЦПК України не існує достатніх підстав.

Стосовно зустрічного позову суд приймає рішення про відмову у його задоволенні у повному обсягу з наступних підстав.

Згідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач зобовязаний довести підстави своїх позовних вимог, тобто довести предмет і правове обґрунтування своїх вимог.

Шлюб між сторонами зареєстрований 15 вересня 2007 року. Саме з цієї дати вважається, що на майно, набуте подружжям, розповсюджуються положення статей 60, 68, 70 та 71 Сімейного кодексу України, на підставі яких позивач звертається із зустрічним позовом. Але в якості предмету позову він вказує таке майно, яке було придбано до реєстрації шлюбу (металопластикові вікна, кондиціонер). Вимогу про визнання такого майна спільним майном на підставі статті 74 СК України позивач не заявляв, а тому таке майно необхідно розглядати як особисте майно ОСОБА_1

До числа спільного майна позивачем віднесено майно, яке належить до речей індивідуального користування, а тому не може розглядатися як спільне майно подружжя (мобільний телефон дружини).

За окремими позиціями спільного майна позивачем надані документи, які відповідають по марці, моделі або ціні тим речам, які є у наявності у квартирі ОСОБА_1, і на які вона надала суду відповідні документи (фотокамера, холодильник, кінокамера).

Відмова у задоволенні зустрічного позову ґрунтується також на вимогах статті 71 Сімейного кодексу України. Частина перша цієї статті говорить про те, що майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Позов ж заявлений про стягнення грошової суми частини цього майна. Такий варіант вирішення майнового спору між колишнім подружжям допускається лише щодо поділу неподільної речі (ч. 2 ст. 71 Кодексу), житлового будинку, квартири, земельної ділянки (ч. 4 вказаної статті).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Стаття 79 Кодексу визначає склад таких судових витрат. До них відносяться судовий збір та витрати, повязані з розглядом справи.

До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду тощо.

Позивачкою за первісним позовом надані суду всі необхідні документи для підтвердження понесених витрат і вони враховуються в порядку статті 84 ЦПК як витрати на правову допомогу спеціаліста в галузі права, тому суд вважає за необхідне стягнути витрати, судовий збір в сумі 711,50 грн., витрати на правову допомогу в сумі 4200 грн. з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

З урахуванням викладеного, керуючись ст., ст. 57, 60, 63, 65, 68, 69, 70, 74 Сімейного кодексу України; ст., ст. 10, 15,58, 59, 60, 61, 79, 84, 88, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити у повному обсягу.

Визнати спільним сумісним майном подружжя автомобіль Chery Niggo, держ. знак НОМЕР_1 вартістю 106 722,0 грн. за курсом гривни до долару США на момент надбання автомобілю.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку частини 1 статті 70 СК України право власності на 1/2 частку вказаного автомобілю.

На підставі частини 3 статті 70 СК України допустити відступ від принципу рівності подружжя у праві власності на спільне сумісне майно і визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 вказаного автомобілю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 71.148,0 грн., які складають 2/3 частини вартості спірного автомобілю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, судовий збір в сумі 711 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу і витрати представницьких послуг в сумі 4200 грн.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня виготовлення повного рішення.

Головуючий суддя В.Г. Тюлюнова