АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Швачко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр громадської безпеки 112» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 2 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Центр Громадської безпеки 112» про стягнення заборгованості по індексації заробітної плати, допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь 108 862,08 грн., з яких: 2 300,50 грн. - заборгованість по індексації заробітної плати за період з березня по жовтень 2015 року; 2 465,00 грн. - допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю за грудень 2015 року; 24 470,48 грн. - вихідна допомога при звільненні; 79 626,10 грн. - середній заробіток за період затримки розрахунку з 17.12.2015 по 11.10.2016.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 25.12.2014 по 16.12.2015 року займав посаду начальника сектору юридичного забезпечення ДП «Центр громадської безпеки 112».

У зв'язку із невиконанням адміністрацією ДП «ЦГБ 112» законодавства про працю, в частині оплати праці, був змушений звільнитися за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (заява від 15.12.2016, вх. № 160).

У день звільнення, перебуваючи на лікарняному, позивач подав заяву про розрахунок на наступний день, тобто 17.12.2015 (заява від 16.12.2016, вх. № 101).

17.12.2016 позивачу не виплачено належні при звільненні кошти, які складаються із заробітної плати за листопад 2015 року, індексації заробітної плати за період з березня по жовтень 2015 року та вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене позивач просив стягнути з відповідача вищезазначену заборгованість.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02.11.2016 позов задоволено частково: стягнуто з ДП «Центр громадської безпеки 112» на користь ОСОБА_3 заборгованість по індексації заробітної плати в сумі 2 300,50 грн., вихідну допомогу в сумі 24 470,48 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку 26 770,98 грн., а всього стягнуто 53 541,96 грн. Стягнуто з ДП «Центр громадської безпеки 112» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує на безпідставність стягнення вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, оскільки позивач звільнений за власним бажанням. Також вважає безпідставним стягнення заборгованості по індексації заробітної плати, оскільки позивач не працював у період перегляду мінімальної заробітної плати.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Позивач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене у відповідності з вимогами закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при звільненні позивача допустив порушення трудового законодавства і не виплатив належні позивачу суми при звільненні, що є підставою для стягнення як заборгованості, так і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів не може погодитись в повному обсязі з висновком суду, зокрема, в частині розміру заборгованості по індексації заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 25.12.2014 по 16.12.2015 ОСОБА_3 займав посаду начальника сектору юридичного забезпечення ДП «Центр громадської безпеки 112».

15.12.2015 ОСОБА_3 подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням адміністрацією ДП «ЦГБ 112» законодавства про працю, в частині оплати праці, а саме ст.ст. 15, 21, 24 Закону України «Про оплату праці», ст. 115 КЗпП України та положень п.4.2 та 4.19 колективного договору між адміністрацією та колективом ДП «ЦГБ 112» (заява від 15.12.2016 вх.№160).

Наказом т.в.о. директора ДП «Центр громадської безпеки 112» № 84к/тр 16.12.2015 звільнено ОСОБА_3, начальника сектора юридичного забезпечення, за власним бажанням з 16.12.2015 згідно ч. 3 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до заяви про звільнення від 16.12.2015, позивачем було чітко сформульовано підставу для звільнення, а саме у зв'язку із порушенням з боку роботодавця вимог трудового законодавства, а саме ст. 15, 21, 24 Закону України «Про оплату праці» та абз. 4 ст. 97 (помилково віднесено до Закону України «Про оплату праці»), ст. 115 КЗпП України, положень п. 4.2 та 4.19. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП «ЦГБ 112».

Згода роботодавця із наявністю порушення на момент звільнення оплати праці підтверджується не лише наказом про звільнення від 16.12.2016 № 84к/тр, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а і самими запереченнями відповідача (а.с. 34) де зазначено, що сума у розмірі 2 232,29 грн., яка являється частиною заробітної плати за листопад 2015 року, виплачена 23.12.2015, тобто після звільнення позивача із займаної посади.

Наказ ДП «ЦГБ 112» про звільнення позивача від 16.12.2016 № 84к/тр не визнано недійсним.

Недотримання відповідачем приписів п.2.4 наказу Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства Соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 не тягне за собою недійсність наказу від 16.12.2016 № 84к/тр.

При звільненні позивача відповідач у відповідності до вимог ст. 44 КЗпП України повинен був виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні в сумі 24 470,48 грн.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оплату праці» розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у Законі «Про Державний бюджет України».

Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті.

Відповідно до роз'яснень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах № 6-76цс14 від 02.07.2014, № 6-837цс15 від 23.12.2015, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

Відтак в день звільнення позивачу мав бути повністю виданий розрахунок всіх сум, що належать йому від підприємства, чого зроблено не було.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість по заробітній платі виникла з вини відповідача, який своїми винними діями та бездіяльністю не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо виплати заробітної плати, а також проведення повного розрахунку при звільненні.

Середньомісячна заробітна плата позивача становить 375,08 грн. (4 232,29 + 8 145,52)/33 роб. дні=375,08 грн. Отже, 375,08 грн. х 205 дні (за період з 17.12.2015 по11.10.2016) = 76 891,40 грн.

Врахувавши обставини справи та правову позицію викладену у постанові ВСУ від 21.11.2011, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах та яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, суд першої інстанції застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 26 770,98 грн.

Вказані вище обставини свідчать про наявність вини відповідача у несвоєчасній виплаті позивачу належних йому сум при звільненні та, як наслідок, наявність у відповідача обов'язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі посилався на безпідставне стягнення індексації заробітної плати. Колегія суддів частково погоджується з вказаним посиланням, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру - оплата праці, тощо.

Відповідно до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача вказував, що заборгованість по індексації заробітної плати за червень 2015 року в розмірі 451,88 грн. було виплачено, що не заперечувалось позивачем. Вказане підтверджується відомістю нарахування індексації заробітної плати за червень 2015 року (а.с. 85).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зменшення суми заборгованості по індексації заробітної плати, з урахуванням сплаченої суми, у розмірі 1 848,62 грн. (2 300,50 грн. - 451,88 грн.).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають. При цьому вказані доводи були предметом дослідження судом першої інстанції, який надав їм належну правову оцінку.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку що рішення суду підлягає зміні лише в частині стягнення заборгованості по індексації заробітної плати шляхом зменшення стягнутої судом суми.

В іншій частині рішення суду є законними і обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр громадської безпеки 112» - задовольнитичастково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року в частині стягнення з Державного підприємства «Центр громадської безпеки 112» на користь ОСОБА_3 заборгованості по індексації заробітної плати - змінити.

Зменшити стягнуту з Державного підприємства «Центр громадської безпеки 112» (м.Київ, вул. Малиновського, 6, ідентифікаційний код 36351153) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) суму заборгованості по індексації заробітної плати з 2 300 (дві тисячі триста) грн. 50 коп. до 1 848 (одна тисяча вісімсот сорок вісім) грн. 62 коп.

В іншій частині рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва