АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/3093/15-ц Номер провадження 22-ц/786/804/16Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. Чічіль В. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого судді: Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

За участю секретаря: Шевченко І.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Обласного комп`ютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення Луганської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Обласного комп`ютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення, прохаючи визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 05.06.2015 року № 12-К «Про звільнення ОСОБА_2.», поновити її на роботі з 05.06.2015 року по 10.11.2015 року, змінити дату та підставу звільнення у трудовій книжці (відповідно до п. 38 КЗпП України) у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу через переїзд на нове місце проживання з 10.11.2015 року, стягнути з ОКІОЦ СЗН на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05.06.2015 року по 10.11.2015 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказала, що вона з 20 серпня 2009 року працювала в Обласному комп`ютерному інформаційно-обслговуючому центрі соціального захисту населення у м. Луганськ, що був розташований за адресою: м. Луганськ, вул. Володарського, 59. 02.08.2010 року її було переведено до відділу пільг на посаду інженера з програмного забезпечення комп`ютерів 2 категорії ОКІОЦ СЗН у м. Луганськ. З грудня 2011 року по 01.03.2015 року вона знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. У липні 2014 року, у зв`язку з проведенням АТО, вона була змушена залишити м. Луганськ та переїхала до м. Миргород. 01.11.2014 року вона отримала довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та з цього часу безперервно проживала за адресою: АДРЕСА_1. Вказала, що наприкінці терміну перебування у декретній відпустці, у лютому 2015 року - початок березня 2015 року, вона телефонувала своїм колегам з метою з`ясування долі установи, проте, необхідної інформації так і не отримала. У зв`язку із тим, що її особистий мобільний номер телефону містився у її особовій справі та був відомий багатьом співробітникам підприємства, розраховувала на те, що у разі переїзду підприємства у іншу місцевість або зміни інших умов, їй про це буде повідомлено. Для реєстрації у центрі зайнятості та отримання допомоги по безробіттю, вона надіслала на юридичну адресу підприємства рекомендований лист із заявою про припинення трудових відносин з відповідачем. У жовтні 2015 року через всесвітню мережу «Інтернет», вона дізналась про те, що ОКІОЦ СЗН було перереєстровано у м. Сєвєродонецьку і 02.11.2015 року на вказану юридичну адресу нею було надіслано лист із заявою про звільнення за власним бажанням з 06.11.2015 року у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу через переїзд на нове місце проживання. У відповідь на вказаний лист, підприємством було надано відповідь від 13.11.2015 року із зазначенням інформації про те, що 05.06.2015 року її було звільнено з роботи відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також, відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Вказане звільнення вважає незаконним, так як роботодавець не попередив її про переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством та вона не надавала відмови від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зміни підстав звільнення - відмовлено. Змінено дату звільнення ОСОБА_2 з 05 червня 2015 року на 10 листопада 2015 року, зобов`язано відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_2

В апеляційному порядку рішення місцевого суду оскаржено ОСОБА_2, яка посилаючись на порушення судом норм процесуального права, а саме неправильне і неповне дослідження доказів та неправильне застосування норм матеріального права, просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт зазначила, що неповне та неправильне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що 04.04.2015 року (дата складення акту) - це була субота, тобто, вихідний день. Вихід на роботу у вихідний день повинен здійснюватись на підставі розпорядження керівника установи, проте, зазначеної інформації матеріали справи не містять і суд першої інстанції на це уваги не звернув. Вказала, що суд також не звернув увагу на суперечливість та недоведеність інформації, що вказана в акті. Так, міський номер телефону, на який здійснювались дзвінки, це її робочий номер телефону за попереднім місцем знаходження центру, а тому здійснення дзвінків на вказаний номер було непотрібним та неефективним. Мобільний номер телефону, на який нібито здійснювались дзвінки, їй взагалі не належить та й ніколи не належав. На номер, яким вона користується протягом тривалого часу та, який був відомий багатьом співробітникам центру, жодних дзвінків не надходило. Отже, вважає, що роботодавцем не зроблено жодних спроб попередити її про зміну істотних умов праці та переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, як про це зазначено в акті. Також апелянт вказала, що у наказі № 2 центру від 30.03.2015 року, зазначено, що у разі неможливості отримання від працівників у «інший спосіб» заяв про звільнення, згоду на переведення та ін., повинен бути складений відповідний акт, попри це, акт від 04.04.2015 року, складений не про «інший спосіб отримання документів», а про те, що комісія дійшла до висновку про можливість її звільнення. Також апелянт зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції щодо її небажання продовжувати роботу в центрі на новому місці його розташування, адже, у судовому засіданні вона зазначала, що якби їй запропонували такий переїзд на час виходу із декретної відпустки, вона б можливо й погодилась, адже на той період вона і її чоловік взагалі не мали роботи, малолітня дитина не була влаштована до дитсадка, на відміну від сьогодення. У зв`язку із викладеним, вважає незаконною і не виплату їй вихідної допомоги у розмірі не менше середньомісячного заробітку, що передбачено нормою ст. 44 КЗпП. Вказує, що судом порушено й норми матеріального права - ст.ст. 116, 117 КЗпП, щодо не визнання за нею права на виплату всіх належних сум при звільненні. Порушенням апелянт також вважає те, що суд не звернув увагу на норму ст. 47 КЗпП щодо не ознайомлення її із наказом про звільнення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

За змістом п.п. 1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом і не заперечувалось жодною із сторін, ОСОБА_2 з 20 серпня 2009 року працювала в Обласному комп`ютерному інформаційно-обчислювальнму центрі соціального захисту населення у м. Луганськ на посаді секретаря, з 02 серпня 2010 року переведена на посаду інженера з програмного забезпечення компютерів 2 категорії (а.с. 8-11).

З грудня 2011 року по 28 грудня 2015 року ОСОБА_2 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, після закінчення якої мала стати до роботи ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до Указу Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення ради національної безпеки та оборони України» від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», та розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (зі змінами), місто Луганськ є населеним пунктом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

На початок антитерористичної операції Обласний КІОЦСЗН мав юридичну адресу м. Луганськ, вул. Володарського, 59.

Враховуючи проведення військових дій, центр не працював з грудня 2014 року по 19 лютого 2015 року.

Після створення відповідних умов для облаштування робочих місць, на підставі наказу Департаменту соціального захисту населення обласної державної адміністрації від 02.02.2015 року № 9-св, Обласний КІОЦСЗН поновив свою роботу 20 лютого 2015 року у м. Сєвєродонецьк, Луганської області. Так у наказі зазначено, що у зв`язку зі зміною тимчасового місцезнаходження облдержадміністрації в умовах проведення антитерористичної операції в Луганській області, визначеного розпорядженням голови облдержадміністрації від 19.09.2014 року № 10С, збільшенням об`єму роботи, створенням необхідних умов для облаштування робочих місць та з метою забезпечення функціонування Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації, наказано, перевести на роботу за місцем знаходження Департаменту в м. Сєвєродонецьк на період з 20 лютого 2015 року до прийняття відповідного розпорядження, працівників згідно зі списком, одночасно припинити їм оплату простою в розмірі 2/3 посадового окладу. Вважати останнім днем виходу на роботу 10 березня 2015 року. В разі невиходу на роботу до 10.03.2015 року буде вважатися, що працівник знаходиться в прогулі без поважних причин (а.с. 30).

Наказом директора Обласного КІОЦСЗН від 30 березня 2015 року за № 1 «Про переведення Обласного комп`ютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення до тимчасового місцезнаходження у м. Сєвєродонецьк», наказано перевести на роботу за місцем знаходження Обласного КІОЦСЗН в м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 15-б, на період з 30 березня 2015 року до прийняття відповідного розпорядження працівників згідно зі списком працівників, одночасно припинити їм оплату простою в розмірі 2/3 посадового окладу. Вважати останнім днем виходу на роботу 05 червня 2015 року. В разі виходу на роботу до 05 червня 2015 року буде вважатися, що працівник знаходився в прогулі без поважних причин. У додатку № 1 до наказу, зазначено й ОСОБА_2 - інженера з програмного забезпечення комп`ютерів 2 категорії (а.с. 31).

Наказом Обласного КІОЦСЗН від 30.03.2015 року № 2 «Про призначення комісії щодо оповіщення працівників щодо переведення Обласного компютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення до тимчасового місцезнаходження у с. Сєвєродонецьк» наказано призначити комісію щодо оповіщення працівників щодо переведення центру до тимчасового місцезнаходження у м. Сєвєродонецьк. Комісії у термін до 04 квітня 2015 року наказано провести належне повідомлення окремих працівників Центру згідно зі списком працівників про переведення Центру з м. Луганськ, вул. Володарського, 59 до м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 15-б. У разі згоди з переведенням Центру до м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 15-б, підготувати відповідні документи по кожному такому працівнику. У разі незгоди з переведенням до Центру, отримати письмову відмову від кожного такого працівника. Комісії у термін до 04 квітня 2015 року провести роботу по виявленню бажаючих серед окремих працівників Центру згідно списку звільнитися за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. За наявності таких працівників відібрати від них особисто написані заяви з проханням про звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України із зазначенням дати такого звільнення. Також наказано, у разі неможливості отримати комісією документів від працівників особисто - отримувати відповідні документи іншим способом. Про це обов`язково складається акт, який підписується всіма членами комісії, та затверджується головою комісії. У додатку № 1 до наказу вказана і ОСОБА_2 (інженер з програмного забезпечення комп`ютерів 2 кат.). (а.с. 32-33).

З відповіді за підписом начальника Старобільського РВ ГУ МВС у Луганській області на звернення ОСОБА_3 вбачається, що останній звертався до правоохоронного органу за фактом втрати установчих документів та печатки Обласного комп`ютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення. Вказані відомості до ЄРДР внесені не були, у зв`язку з відсутністю у даному випадку ознак кримінального правопорушення (а.с. 34).

Відповідно до акту від 04.04.2015 року, складеного комісією, з 30.03.2015 року по 04.04.2015 року були здійснені заходи щодо повідомлення ОСОБА_2 про переміщення підприємства та переведення працівників до м. Сєвєродонецьк, а саме: дзвінки здійснювались на № 0642-58-67-38 (робочий номер за попереднім місцем знаходження Центру у м. Луганськ), НОМЕР_4 (особистий номер). Констатовано, що міський номер не відповідав, а мобільний був поза зоною доступу. До 04 квітня 2015 року від ОСОБА_2 жодних дзвінків, письмових пояснень або підтверджуючих документів щодо своєї відсутності на роботі на адресу центру не надходило. У зв`язку із викладеним, комісія дійшла до висновку про можливість вирішення питання про звільнення ОСОБА_2 з посади інженера з програмного забезпечення комп`ютерів 2 категорії 05 червня 2015 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (звільнення у зв`язку із відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов) (а.с. 36).

Згідно з довідкою від 04.11.2014 року за № ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку м. Луганськ, взято на облік як особу, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. У вказаній довідці вказаний контактний номер телефону ОСОБА_2 - НОМЕР_2. Місце перебування особи - м. Миргород. Термін дії довідки продовжено до 05.05.2016 року (а.с. 4-5).

Дізнавшись про те, що центр було переміщено, 02.11.2015 року ОСОБА_2 було написано та направлено відповідачу заяву про її звільнення з посади інженера з програмного забезпечення комп`ютерів 2 категорії відділу пільг на підставі норми ст. 38 КЗпП України з 06 листопада 2015 року за власним бажанням у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу через переїзд на нове місце проживання. Прохала, надіслати їй належним чином заповнену трудову книжку та належним чином засвідчену довідку про зарплату. Разом із вказаною заявою на адресу відповідача було направлено трудову книжку ОСОБА_2 та довідку про взяття на облік як тимчасово переміщену особу (а.с. 6-7).

У відповідь на вказану заяву, ОСОБА_2 отримала лист із зазначенням інформації про те, що центр змінив свою юридичну і фактичну адресу та був переведений до міста Сєвєродонецьк з подальшою перереєстрацією. Вказано, що вона до м. Сєвєродонецьк не переїхала, однак за відомою їм інформацією, з листопада 2014 року вона знаходилась у м. Миргороді та мала можливість вільно пересуватися територією, що підконтрольна Україні. З огляду на викладене, ОСОБА_2 було повідомлено, що її було звільнено з 05 червня 2015 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України «у зв`язку із відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці». Відмовлено у наданні ОСОБА_2 довідки про заробітну плату з ІНФОРМАЦІЯ_3, у зв`язку із тим, що вся документація залишилась у м. Луганськ за попереднім місцем реєстрації установи (а.с. 12-13).

У матеріалах справи також міститься розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, виконаний позивачкою, за період з 05.06.2015 року по 10.11.2015 року, що складає 7059 грн. 02 коп. (а.с. 17).

Відповідно до норми ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці, працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивачки були дотримані норми законодавства, що регулюють вивільнення працівників на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із чим, відсутні й підстави для застосування положень ст. 235 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також судом першої інстанції було застосовано положення абз. 3 п. 10 постанови Пленуму ВСУ так як ОСОБА_2 не було повідомлено про переведення на роботу у іншу місцевість разом із установою за два місяці, суд змінив дату її звільнення з 05 червня 2015 року на 10 листопада 2015 року, зобов`язавши відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки позивачки.

Повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнавати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що згідно із наказом від 05 червня 2015 року, ОСОБА_2 було звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Проте, міськрайонним судом надано не вірну правову оцінку тим обставинам, які слугували підставою для звільнення позивачки, у результаті чого, було зроблено помилковий висновок про законність звільнення особи саме за вказаним пунктом статті.

Судом вірно встановлено, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, тимчасова зміна місця розташування підприємства, у зв`язку із неможливістю розташування підприємства за старою адресою, через проведення на окупованій території антитерористичної операції.

Проте, висновок суду про те, що відповідачем вжито вичерпних заходів щодо повідомлення позивача про зміну істотних умов праці є передчасним та необґрунтованим. Також суд послався на те, що позивачка не бажала та не бажає продовжувати роботу в Обласному КІОЦСЗН на новому місці розташування установи в м. Сєвєродонецьк Луганської області.

Так, у акті від 04 квітня 2015 року вказано, що з метою розшуку ОСОБА_2 були здійснені телефонні дзвінки на міський номер телефону, за її колишнім місцем роботи, що колегія суддів вважає недостатнім та заздалегідь безрезультатним заходом розшуку особи, адже апріорі було зрозуміло, що за вказаним номером особу віднайти буде неможливо. Також дзвінки було здійснено на мобільний номер телефону - НОМЕР_3, що не належний ОСОБА_2, що вона підтвердила інформацією з довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України від 04.11.2014 року, адже вказана інформація, зокрема про контактний номер телефону - НОМЕР_2, була надана особою управлінню соціального захисту одразу після її переміщення. Натомість відповідачем жодним чином не підтверджено належність мобільного номеру телефону НОМЕР_3 саме ОСОБА_2 У акті про будь-які інші заходи відшукання особи задля повідомлення інформації про переміщення підприємства не йдеться. Пояснення відповідача про інші способи розшуку ОСОБА_2, жодними належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПУ України не підтверджуються.

Проте, законодавчо обов`язок щодо оповіщення особи покладено саме на роботодавця. Обов`язок щодо відшукання ОСОБА_2 та повідомлення їй про зміну місця знаходження (реєстрації) установи, наказом № 2 від 30 березня 2015 року було покладено на створену комісію щодо оповіщення працівників про переведення ОКІОЦСЗН до тимчасового місцезнаходження у м. Сєвєродонецьк. З огляду на вищезгаданий акт, комісія із покладеним на неї обов`язком не впоралась. У акті зазначено, що комісія дійшла до висновку про можливість вирішення питання про звільнення особи із займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП попри неповідомлення особи про зміну істотних умов праці, попри відсутність письмової відмови від працівника переїжджати разом із підприємством до іншого міста і попри відсутність письмової заяви особи про звільнення, як про це було зазначено у наказі № 2 від 30.03.2015 року і як того вимагає чинне трудове законодавство.

Попри встановлені порушення у діях роботодавця, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про законність дій роботодавця при звільненні позивачки.

Доводи апелянта про суперечливість інформації у акті та складення його у вихідний день (04.04.2015 року) також відповідачем не спростовані, проте, вказана обставина не може бути однозначно покладена в основу обґрунтування неправомірності звільнення особи і оцінюється колегією в сукупності із іншими доказами, що містяться у справі.

Твердження апелянта про помилковість висновку суду першої інстанції щодо її небажання продовжувати роботу в центрі на новому місці його розташування колегія суддів також приймає до уваги, адже, у судовому засіданні ОСОБА_2 дійсно зазначала, що якби їй запропонували переїзд до м. Сєвєродонецьк і роботу у центрі на час виходу із декретної відпустки, вона б можливо й погодилась, адже на той період вона і її чоловік взагалі не мали роботи й малолітня дитина не була влаштована до дитсадка, тобто, вони були готові переїхати із м. Миргорода.

Отже, попри те, що судом першої інстанції було вірно з`ясовано обставини справи, навіть те, що у відповідача відсутні будь-які докази того, що особа була належним чином повідомлена про зміну місця розташування установи (зміну істотних умов праці), ним зроблено невірні висновки стосовно законності звільнення особи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП і застосовано лише положення постанови пленуму ВСУ, що передбачає необхідність зміни дати звільнення особи.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що проведення на окупованій території антитерористичної операції та втрата відповідачем документів підприємства ускладнили виконання обов`язку центру, як роботодавця, щодо належного повідомлення особи про відновлення роботи підприємства та істотну зміну умов праці й отримання від працівника відмови від переведення на роботу в іншу місцевість разом із установою, проте вказані обставини не можуть слугувати підставами для визнання законним порушення трудового законодавства, зокрема Конституційного права позивача на працю.

Отже, звільнення особи саме за п. 6 ст. 36 КЗпП роботодавцем проведено з порушенням норм законодавства, у зв`язку із чим, підлягає до задоволення вимога позивачки про визнання протиправним та скасування наказу ОКІОЦСЗН від 05.06.2015 року № 13-К «Про звільнення ОСОБА_2.». З огляду на вказане, особа підлягає і поновленню на роботі з 05.06.2015 року.

Відповідно до норми ст. 47 КЗпП України вланик або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належну оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

При звільненні роботодавець не видав працівникові належним чином оформлену трудову книжку, адже вона знаходилась у позивачки, запис про звільнення ОСОБА_2 був виконаний лише після того, як особою на нову адресу установи було надіслано її трудову книжку.

Також у порушення вищезазначеної норми, ОСОБА_2 не було ознайомлено із наказом про звільнення та не було вручено його копію.

Із відповідачкою не було проведено повного розрахунку, проте це не є предметом спору, тому розгляду у вказаному процесі не підлягає.

З письмових заперечень вбачається, що відповідач заперечує право ОСОБА_2 на отримання розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що заробітна плата - це винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу, а якщо працівник не виконує ніякої роботи, у роботодавця відсутні підстави для нарахування та виплати йому будь-якої винагороди.

Проте, позовною вимогою ОСОБА_2 є не розрахунок із нею роботодавцем при звільненні, а стягнення з ОКІОЦ СЗН на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05.06.2015 року по 10.11.2015 року.

Згідно з нормами ч.ч. 1,2 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З огляду на висновок колегії суддів про незаконність звільнення ОСОБА_2, до задоволення підлягає і вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року, оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Колегія суддів дійшла до висновку, що власник звільнив особу за п. 6 ст. 36 КЗпП України з порушенням вимог трудового законодавства. Вказане вище в сукупності перешкоджало працевлаштуванню працівника у період з 05.06.2015 року по 10.11.2015 року (по дату направлення працівником заяви про звільнення за власним бажанням).

Згідно з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що зроблений позивачкою за період з 05.06.2015 року по 10.11.2015 року, для розрахунку взято суму за попередні два місяці перед місяцем звільнення у розмірі мінімальної заробітної плати: квітень 2015 року - 1218 грн. (21 робочий день), травень 2015 року - 1218 грн. (18 робочих днів).

Довідку про заробітну плату за вказані місяці відповідач позивачеві не надав, вказавши, що усі документи, які містять такі дані, залишились на окупованій території у м. Луганськ.

За 108 робочих днів - 6745 грн. 68 коп. За невикористану відпустку - 313 грн. 34 коп. Разом - 7059 грн. 02 коп.

Колегія суддів погоджується із вказаним розміром, адже такий розрахунок не суперечить ро`ясненням, викладеним у п. 32 постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року: при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Колегією суддів було достовірно встановлено, що дізнавшись про те, що центр було переміщено, 02.11.2015 року ОСОБА_2 було написано та направлено відповідачу заяву про її звільнення з посади інженера з програмного забезпечення комп`ютерів 2 категорії відділу пільг на підставі норми ст. 38 КЗпП України з 06 листопада 2015 року за власним бажанням у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу через переїзд на нове місце проживання (а.с. 6). Вказану заяву отримано відповідачем 10.11.2015 року.

Відповідач у письмовій відповіді не навів жодної інформації про розгляд заяви ОСОБА_2 про звільнення за ст. 38 КЗпП України, повідомлено про те, що її раніше звільнено за іншою статтею та з інших підстав.

Не розгляд вказаної заяви відповідачки не може слугувати підставою для відмовлення їй у задоволенні позовної вимоги про зміну дати та підстави звільнення.

Отже, ОСОБА_2 вчинила необхідні дії задля розірвання трудових відносин з роботодавцем за ст. 38 КЗпП, а отже підлягає до звільнення з наступного дня після отримання роботодавцем вказаної заяви - з 11.11.2015 року, у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу через переїзд на нове місце проживання.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що судом першої інстанції, у порушення вимог п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України, рішення було ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Обласного комп`ютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення Луганської області від 05.06.2015 року за № 13-К «Про звільнення ОСОБА_2.».

Поновити ОСОБА_2 з 05 червня 2015 року по 10.11.2015 року на посаду інженера з програмного забезпечення комп`ютерів другої категорії відділу пільг Обласного комп`ютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення.

Зобов`язати Обласний комп`ютерний інформаційно-обчислювального центр соціального захисту населення Луганської області змінити у трудовій книжці дату та підставу звільнення ОСОБА_2 на п. 38 КЗпП України, у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу через переїзд на нове місце проживання з 11.11.2015 року.

Стягнути з Обласного комп`ютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення Луганської області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05.06.2015 року по 10.11.2015 року включно в сумі 7059 гривень 02 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий у справі: В.А. Чічіль

Судді: О.Ю. Кузнєцова

Л.М. Хіль

З оригіналом згідно: В.А. Чічіль