Справа №: 398/3320/15-ц
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:
судді Нероди Л.М.,
секретарі Борозни Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1 / 2 частину квартири,
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1 / 2 частину квартири.
У судовому засіданні представник позивача позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задоволити.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідач або представник відповідача у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб 17.08.1996 року.
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.10.2010 року, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який зареєстровано 17.08.1996 року у відділі РАЦС м. Олександрії Кіровоградської області, актовий запис №330.

ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 26.01.2011 року та прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_4, згідно свідоцтва про шлюб серії ІІІ-ИК №504371.

Згідно договору купівлі-продажу від 07.09.2001 року, який оформлено в Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3.

17 вересня 2001 року квартира АДРЕСА_3 зареєстрована Олександрійським МБТІ, реєстровий №10207/92с301 та право приватної власності зазначено за ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Згідно з ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР, нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, яка в цілому відповідає умовам: представляє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товару, допущених до обороту на товарній біржі; якщо її учасники є членами біржі та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за укладеною угодою дня.

На підставі ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27.02.2007 року, визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, зареєстрований на Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі від 07 вересня 2001 року під №723-Н/Ф12.

Відповідно до договору іпотеки від 16.03.2007 року, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_7, квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 на праві власності.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у відповідача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України 07 жовтня 2015 року у справі №1622 цс15.

Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру виникло з 2007 року, у період шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

На підставі Законодавства України, яке регулює стосунки подружжя, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя, таке майно, або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час розгляду справи №6-2641цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, про те що, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, відповідач не надав відповідних та належних доказів, про те, що спірна квартира придбана за його кошти.

Таким чином, факт набуття майна під час шлюбу та, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти і спільна праця подружжя є доведеним.

Отже відсутні підстави для застосування правового висновку №6-2641цс15 Верховного Суду України.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Судом встановлено, що на час розгляду даної справи частки у цій квартирі не виділені, квартира до цього часу перебуває у режимі спільній сумісній власності.

Отже, враховуючи, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, тому розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже ідеальні частки сторін у справі у спірній квартирі суд вважає рівними.

Стаття 10 ЦПК України вказує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд дійшов висновку, що позивач захищає порушене право у такий спосіб, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71, 110, 112 СК України, ст. 369, 370, 372 ЦК України, ст. ст. 10, 30, 57, 58, 64, 88, 212-215, 224 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1 / 2 частку квартири АДРЕСА_3.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, особи, які не були присутні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку.

СУДДЯ: Л.М. НЕРОДА