ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Соловей Г.В.,

з участю секретаря - Момот Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім"єю та визнання нерухомого і рухомого майна об"єктом спільної сумісної власності подружжя, -

в с т а н о в и в

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім"єю та визнання нерухомого і рухомого майна об"єктом спільної сумісної власності подружжя посилаючись на те, що з 24 червня 1989 року з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 22 грудня 2000 року після певних непорозумінь та сварок шлюб було розірвано але при цьому продовжували проживати однією сім"єю та перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, був єдиний грошовий бюджет, набували спільну сумісну власність і мали взаємні права до січня 2016 року. В січні 2016 року між сторонами відбулася сварка з застосуванням з боку відповідача фізичного насильства в присутності неповнолітньої доньки, після чого позивачка, змушена була перейти жити до батьків. Пізніше стало питання про поділ спільного майна, а саме під час зареєстрованого шлюбу відповідач успадкував частину житлового будинку яку в подальшому було переобладнено та прибудовано спільними зусильями і потрачено спільні кошти. Також, під час фактичних шлюбних відносин було придбано автомобіль. На даний час відповідач перешкоджає у доступі користування майном.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову та просили його задовольнити. Вважаючи, що вона і відповідач спільно за спільні кошти під час спільного проживання, ведення спільного господарства та побуту переобладнали та добудували частину житлового будинку та придбали автомобіль, тому дане майно є спільною власністю. На даний час відповідач перешкоджає у доступі до будинку змінивши замки вхідних дверей.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу позивачка постійно не проживала з ним, приходила і ішла, їсти не готувала, не прала але була прописана в належній йому частині будинку. В подальшому заявили клопотання про надання терміну на вирішення спору шляхом домовленостей, а пізніше подали заяви про слухання справи у їх відсутність та застосування строку позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, показання допитаних в якості свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які підтвердили факт сумісного проживання сторін, ведення спільного господарства, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 червня 1989 року. Під час шлюбу в них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року. 14 листопада 1990 року відповідач успадкував 13/28 частини житлового будинку АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.26).

В подальшому 04 серпня 1992 року рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради №151 відповідачу надано дозвіл на переобладнення і прибудову до належної йому частини будинку (а.с.27,28).

Відповідно до вказаного рішення та плану сторонами розпочалося переобладнення та прибудова вказаного будинку.

20 червня 2000 року зазначені перебудови та прибудови були прийняті в експлуатацію, що підтверджується Актом державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 20 червня 2000 року (а.с.29).

22 грудня 2000 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Фастівського міськвиконкому Київської області від 22.12.2000 року (а.с.11).

Тобто, на час здійснення переобладнення та прибудови частини житлового будинку сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

З грудня 2000 року по січень 2016 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, був єдиний бюджет, набували спільну сумісну власність і мали взаємні права.

У відповідності до п.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки.

Зі змісту ст.74 СК України вбачається, що якщо жінка й чоловік проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки й чоловіка, які не перебувають у шлюбі між або в будь-якому іншому шлюбі поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Під час проживання у фактичному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_6 року народилася ОСОБА_10, яка є донькою сторін.

На підтвердження фактів, на які посилається позивач, надано до суду документи, як докази по справі довідка про склад сім"ї де зазначено, що у АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають відповідач, позивач та їх син і донька (а.с.22, 23), витяг з домової книги про реєстрацію сторін (а.с.24,25)

Як зазначалося позивачем у судовому засіданні, після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати з відповідачем однією сім"єю. Згідно довідки Фастівської ЖЕК №07-665 від 07.04.2016 року позивачка разом з відповідачем та сином проживали в АДРЕСА_2 з 1997 року по 2006 рік (а.с.90).

Дана квартира належала позивачці на піставі договору дарування посвідченого Фастівською державною нотаріальною конторою 19.05.1995 року за реєстром №2-1626.

Сторони проживали в даній квартирі на момент проведення переобладнення вищевказаного житлового будинку і в подальшому дана квартира була продана, а кошти використанні на потреби сім"ї (проведення внутрішніх робіт в будинку).

Після завершення всіх робіт по переобладненню та перебудові вказаного будинку і до теперішнього часу відповідач не здійснив реєстрацію переобладнених та прибудованих приміщень (а.с.88).

Позивачка з дітьми була зареєстрована АДРЕСА_1 з 2006 року і зареєстрована по даний час. Даний факт не заперечується відповідачем.

Довідка, видана Фастівською центральною районною лікарнею містить відомості про те, що позивачка згідно наказу №136 від 26.07.1988 року по теперішній час працює в даній установі (а.с.86,87).

Частина друга статті 112 ЦК Української РСР 1963 р. визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці сім»ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.ст.17,18 Закону України «Про власність») тощо.

Згідно довідки регіонального сервісного центру в Київській області №122 від 05.02.2016 року 16 червня 2012 року було зареєстровано автомобіль марки VOLKSWAGEN Passat, 2005 року випуску, д.н.НОМЕР_1 на ОСОБА_3.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Позивачем подано позов до суду про визнання частини житлового будинку та автомобіля об"єктом спільної сумісної власності при цьому не ставиться питання про його розподіл.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідачем в ході розгляду справи подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст.257,267 ЦК України встановлено загальний строк (3 роки) для захисту права за позовом особи, право якої порушено. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, до винесення рішення.

Разом з тим, у відповідності до ст. 261 ЦК України позивач не пропустила строк позовної давності на пред'явлення позову, оскільки право на позов у неї виникло з того дня, коли було порушено її право, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладені в п.15 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст. 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням законної сили (ст.ст. 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як встановлено, позивач з дітьми постійно проживають та зареєстровані у спірному будинку і тільки в січні 2016 року позивачка пішла проживати до будинку своїх батьків так, між нею та відповідачем відбулася сварка, при цьому позов про визнання факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу відноситься до вимог, на які позовна давність не порушується.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання відповідача в процесі судового розгляду щодо «здійснення переобладнення та прибудови до будинку за власні кошти», «не проживання з позивачем», «сам купив за власні кошти» не є доказами в розумінні чинного законодавства, а інших обґрунтувань заперечення не надано.

Відповідач грунтує свої заперечення лише на припущеннях, не підтверджуючи належними та допустимими доказами у відповідності до ст. 57 ЦПК України.

Натомість, пояснення позивача про те, що грошові кошти на спірну частину житлового будинку та автомобіль вносились обома сторонами, є логічними, послідовними, та підтвердженими документально.

Отже, судом встановлено обставини, які свідчать, що кошти, внесені на переобладнення та прибудову частини житлового будинку, а також для придбання автомобіля, були використанні спільні позивача та відповідача.

Однак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні спільним майном подружжя так, як позивачем не надано суду належних та допустимих доказів у обгрунтування своїх вимог. Посилання позивача на те, що вона зверталася до відділку поліції з заявою про неправомірні дії з боку відповідача не підтверджують факт перешкоджання з боку відповідача до належного позивачу майна. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він не заперечує щоб позивачка перебувала в будинку.

Крім того, згідно зі статтею ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи.

Не відносяться до судових витрат витрати понесені сторонами в досудовому порядку, а саме витрати на послуги БТІ, тому в частині стягнення судових витрат позовні вимоги підлягають зменшенню.

Керуючись ст.ст.3,10,11,60,212,215,218 ЦПК України, на підставі ст.112 ЦК України (в ред.1963 року), ст.3,74,63 СК України, ст.257, 261,267 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.

Встановити факт постійного проживання однією сім"єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 22.12.2000 року по 16.01.2016 року.

Визнати 46/100 будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати автомобіль марки VOLKSWAGEN Passat, 2005 року випуску, д.н.НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 прож.АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, іден.НОМЕР_2 прож.АДРЕСА_1 судові витрати у розмірі 4655 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення можу бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

СУДДЯ Г.В.Соловей