Справа №265/2987/16-ц
Провадження №2/265/1319/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Копилової Л. В.,

при секретарі Єфремовій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування грошовими коштами, 3 % річних за прострочку грошового зобов»язання, суми індексу інфляції та пені,

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування грошовими коштами, 3 % річних за прострочку грошового зобов»язання, суми індексу інфляції та пені.

В обгрунтування поданого позову посилається на те, що 05 червня 2013 року між ним і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав останньому грошові кошти в сумі 900 000 грн., а відповідач в свою чергу зобов»язався повернути йому грошові кошти у цій же сумі в строк до 01 липня 2015 року зі щомісячною сплатою відсотків за користування грошовими коштами з розрахунку 6 % річних в період з 01 липня 2013 року по 30 червня 2014 року; 12 % річних в період з 01 липня 2014 року по 30 червня 2015 року від загальної суми боргу. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою, написаною відповідачем власноручно.

Грошові кошти ним передавались відповідачеві частково в період з 2011 року до 05 червня 2013 року, однак сам договір вони підписали 05 червня 2013 року.

Проте відповідач борг йому в повному обсязі в обумовлений в договорі строк не повернув, а сплатив йому відсотки за користування грошовими коштами за період до січня 2014 року включно, а також за лютий 2014 року частково в сумі 1 500 грн.

З урахуванням вимог ч.3 ст.61, ч.3 ст.65 Сімейного кодексу України, так як ОСОБА_2 брав гроші в борг зі згоди своєї дружини ОСОБА_3 і в її присутності, тому вважає, що відповідати за ним повинні обидва відповідачі як подружжя.

Крім того, відповідачі повинні сплатити йому відсотки за користування грошовими коштами, 3 % річних за прострочку грошового зобов»язання, суми індексу інфляції та пені, що за його розрахунками складає:

3% річних від простроченої суми за один день становить 73,97 гривень (з розрахунку 900000 х3: 100: 365 днів).

За період з 01 липня 2015 року по 01 січня 2016 року відповідно становить 73,97 гривень х 184 дня = 13610,48 гривень, з 01.01.2016 року по 31.03.2016 91х = 6731,27, а всього - 20 341,75 гривень .

Показники індексу інфляції склали: в липні 2015 года-99,0%; в серпні 2015 року - 99,2%; у вересні 2015 року - 102,3%; в жовтні 2015 року - 98,7%; в листопаді 2015 року - 201%; в грудні 2015 року -100,7%; в січні 2016 року - 100,9%; в лютому 2016 року - 99,6%. Таким чином, індекс інфляції за 8 місяців прострочення склав 99,0% х 99,2% х 102,3% х 98,7% х 201% = 102,3 5%.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції станом на 01 березня 2016 року склала 921 150 гривень з розрахунку: 900 000 x 102,35%: 100%. Сума інфляції відповідно склала 21 150 гривень.

Договором встановлено відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 6% від суми позики за період з 01 лютого 2014 року по 30 червня 2014 року, що становить 150 днів: 6% річних за один день від суми позики становить 147,94 гривень (з розрахунку 900000 x 6: 100: 365 днів).

Сума прострочення за 150 днів відповідно становить 22 191 гривень. З урахуванням виплаченої йому суми в лютому 2014 року в розмірі 1 500 гривень, сума відсотків за вказаний період становить 20 691 гривень.

З 01 липня 2014 року по 30 червня 2015 року розмір відсотків склав 12% річних відповідно до умов договору позики. 12% річних від суми позики становить 295,89 гривень за один день (з розрахунку 900000 x 12: 100: 365).

З 01 липня 2014 року по 30 червня 2015 року період прострочення склав 365 днів, відповідно сума відсотків за даний період становить: 295,89 х 365 = 107 999,85 гривень.

Облікова ставка НБУ в 2015 році встановлена в наступних відсотках:

з 01 липня по 27 серпня (58 днів) - 30%; з 28 серпня по 24 вересня (28 днів) - 27%; з 25 вересня по 31 березня (189 днів) - 22%.

30% річних від суми позики становить 739,73 гривень за один день (з розрахунку 900000 х 30: 100: 365). Відповідно за 58 днів відсотки склали 42 904,34 гривень.

27% річних від суми позики становить 665,75 гривень за один день (з розрахунку 900000 х 27: 100: 365). Відповідно за 28 днів відсотки склали 18 641 гривень.

22% річних від суми позики становить 542,47 гривень за один день (з розрахунку 900000 х 22: 100: 365). Відповідно за 189 днів відсотки склали 102 526,83 гривень.

Таким чином, загальна сума відсотків за період з лютого 2014 року по 31 березня 2016 року склала 292 763,02 гривень.

Відповідно до умов договору позики, викладеними під текстом розписки і підписаних ОСОБА_2 власноруч, в разі неповернення суми боргу в розписці 900 000 гривень в термін до 01 липня 2015 року, він згоден виплатити неустойку в розмірі 1% від суми боргу за кожен день затримки по день фактичного розрахунку.

1% від 900 000 становить 9 000 гривень, за період з 01 липня 2015 року по 31 березня 2016 рік неустойка становить 9000 x 275 = 2 475 000 грн.

Просить суд стягнути з відповідачів в рівних частках суму боргу за договором позики в розмірі 900 000 грн., відсотки за користування грошовими коштами в сумі 2 92763,02 грн., 3 % річних за прострочку грошового зобов»язання в сумі 20 341 грн. 75 коп., суму інфляції в розмірі 21 150 грн. та пеню в сумі 2 475 000 грн., усього 3709254,77 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору на користь держави.

Заперечуючи проти первісного позову ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, вказуючи на те, що в дійсності ОСОБА_1 по укладеному між ними договору 05 червня 2013 року грошові кошти йому не передавав і взагалі договір по наданню позики фактично не укладався. Із цього договору не вбачається того, що передача грошових коштів відбулася безпосередньо під час його підписання. Тому просить суд визнати договір позики від 05 червня 2015 року на суму 900 000 грн. між ним та ОСОБА_1 неукладеним.

При розгляді справи позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Пояснював суду, що давно знайомі з відповідачем ОСОБА_2 та його дружиною. Відповідач неодноразово брав у нього в борг грошові кошти на різні суми. То повертав частинами, то залишав неповерненими. Написаних відповідачем розписок була велика кількість. Будучи засновником ТОВ «Вінерс» він вніс до статутного фонду 50 000 грн., які після його виходу з ТОВ ОСОБА_2 йому не повертав. Він вимагав від відповідача повернути йому гроші, які надавалися раніше і ті, які внесені ним до статутного фонду. Тому 05 червня 2013 року вони об»єднали неповернутий відповідачем йому борг на загальну суму 850 000 грн. і суму 50 000 грн., внесену ним до статутного фонду ТОВ «Вінерс» і уклали один договір позики. На той момент ОСОБА_2 погоджувався з цими умовами, однак на даний час відмовляється повернути йому борг. Просить суд задовольнити його позовну заяву повністю, а в задоволенні зустрічного позову просить суд відмовити.

Представник позивача ОСОБА_4 підтримала позовні вимоги та заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Пояснила суду, що відповідач та його дружина давно знайомі з позивачем ОСОБА_1 В період з 2010 по 2012 рік він передавав їм в борг гроші. Вони ж повертали їх частинами. В 2012 році ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_1 вступити в ТОВ «Вінерс» для спільної дільності, після чого ОСОБА_1 вклав в статутний фонд 50 000 грн., однак в 2012 році позивач вирішив вийти з ТОВ і ОСОБА_2 отримав його долю. Після чого ОСОБА_1 здійснив переоформлення на відповідача цієї долі. В зв»язку з тим, що відповідач не повністю повернув позивачеві гроші, які раніше брав в борг, позивач ОСОБА_1 вирішив об»єднати в один борг усі неповернені раніше відповідачем грошові суми, що склало 850 000 грн. та 50 000 грн., які він вкладав в статутний фонд ТОВ «Вінерс». Така форма заміни зобов»язань сторін передбачена положеннями ст.1053 ЦК України. Сторонами були погоджені умови, строк повернення та відсоткова ставка. Про що написана розписка, засвідчена підписами відповідача ОСОБА_2 та його дружини, оригінал якої знаходиться у позивача. Однак в установлений договором строк, відповідач ОСОБА_2 борг не повернув. Тому просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача вказану суму боргу.

Відповідач ОСОБА_2 пояснював суду, що дійсно підписував договір позики 05 червня 2013 року із ОСОБА_1, так як мав намір взяти у нього гроші в борг. Гроші йому були необхідні терміново. Однак на той момент так і не отримав від позивача грошей, бо в того не було такої суми. І тому він взяв в борг у свого родича, про що і написав тому розписку. Звідки оигінал цієї розписки у ОСОБА_1 йому невідомо. Надана суду ОСОБА_1 письмова розписка не підтверджує факту отримання ним саме від позивача грошей, так як в ній не вказано його прізвище, ім»я, по батькові, паспортні дані, місце проживання та інші дані які необхідні для ідентифікації особи у якої були взяті грошові кошти в борг, тому вона не являється безспірним підтвердженням факту передачі грошей за п.1 договору позики, на який посилається позивач. Дійсно протягом декількох років він брав у ОСОБА_1 гроші, однак повертав їх йому, про що свідчать наявні у нього розписки. Після виходу з ТОВ «Вінерс» ОСОБА_1 10 червня 2013 року написав нотаріально посвідчену заяву, в якій вказував на те, що будь-яких претензій, в тому числі фінансових і майнових він до ТОВ не має. Просить відмовити в задоволенні позову, а його позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 на розгляд справи до суду не з»явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати в її відсутність. В своїй заяві вказала, що ніяких боргових зобов»язань перед позивачем вона не має. Згоди на укладення своїм чоловіком договору позики із ОСОБА_1 вона не надавала. ЇЇ підпис в договорі позики свідчить тільки про те, що вона була свідком укладення такого договору. Ні передачі грошей, ні написання розписки в її присутності не відбувалося.

Заслухаши пояснення сторін та перевіривши їх письмовими доказами суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики.

За умовами даного договору ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 900 000 грн. строком до 01 липня 2015 року, зі щомісячною сплатою відсотків з розрахунку 6 % річних в період з 01 липня 2013 року по 30 червня 2014 року; 12 % річних в період з 01 липня 2014 року по 30 червня 2015 року від загальної суми боргу (а.с.7).

За п.5 вказаного договору він вважається укладеним з моменту фактичної передачі грошей.

Договір укладено в присутності свідків ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та підписаний ними.

На підтвердження факту передачі грошових коштів позивачем ОСОБА_1 відповідачеві ОСОБА_2, позивачем надано суду розписку, написаною відповідачем власноручно (а.с.8). Оригінал якої наданий позивачем ОСОБА_1 оглянутий судом при розгляді справи та відповідає копії в матеріалах справи.

Відповідно до умови в тексті розписки підписаної ОСОБА_2 власноруч, в разі неповернення суми боргу в розписці - 900000 гривень, в термін до 01 липня 2015 року, він згоден виплатити неустойку в розмірі 1% від суми боргу за кожен день затримки по день фактичного розрахунку (а.с.8 зворотній бік).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 та його представник посилалися на положення ст.ст.1046,1047,1048,1053,1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

При розгляді справи судом встановлено, що між сторонами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 існували дружні відносини, протягом тривалого часу відповідачі то брали в борг грошові кошти у позивача, то повертали їх частинами.

Цей факт не заперечувався сторонами та підтверджується копіями письмових розписок, які надані відповідачем ОСОБА_2 (а.с.72-74). ОСОБА_1 стверджував, що у нього навіть не збереглося усих розписок, за якими він надавав гроші в борг відповідачам.

Також не заперечувався сторонами факт перебування ОСОБА_1 в ТОВ «Вінерс», внесення ним до статутного капіталу 50 000 грн. та факт його виходу 10 червня 2013 року із вказаного товариства, що підтверджується його заявою (а.с.71).

За твердженням позивача неповернення йому грошей, які надавалися раніше в борг відповідачеві в повному обсязі, що в загальній сумі склало 850 000 грн. та суми 50 000 грн., внесеної ним до статутного фонду ТОВ «Вінерс», яка залишилася йому неповерненою після виходу з ТОВ і стало передумовою для об»єднання загального боргу відповідача перед ним, укладення та підписання договору позики між ним та відповідачем ОСОБА_2 05 червня 2013 року.

За положеннями ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ч.2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Істотними умовами новаційного правочину є: зазначення існуючого зобов'язання, яке підлягає новації, для можливості його ідентифікації (підстава виникнення, характер, предмет), умова про мету новації (припинення первісного зобов'язання і встановлення нового), а також визначення зобов'язання, що безпосередньо є новацією (його предмет, кількісні характеристики, істотні умови, тощо).

В даному випадку, домовленість сторін про новацію вважається укладеною, за наявності об'єктивних і суб'єктивних умов. До перших належать: 1) існування між учасниками цивільних відносин первісного зобов'язання, внаслідок невиконання якого виник борг; 2) домовленість сторін про припинення існуючого боргового зобов'язання та заміну його іншим - позиковим; 3) можливість заміни первісного зобов'язання (воно має відповідати вимогам дійсності правочинів, бути одним із тих юридичних фактів, на підставі яких закон дозволяє здійснювати новацію зобов'язання); 4) наявність між борговим і позиковим зобов'язаннями певного проміжку часу та причинного зв'язку (боргове зобов'язання повинно існувати на момент прийняття сторонами рішення про припинення їхніх правовідносин новацією); 5) дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов'язання - вона має відповідати всім вимогам закону щодо правочинів та їхньої форми.

Суб'єктивний критерій виражається в тому, що обов'язковою умовою новації є наміри сторін припинити діюче боргове зобов'язання та замінити його новим - позиковим.

Така воля сторін повинна бути однозначно вираженою у договорі новації або прямо випливати з нього.

Однак аналізуючи надані сторонами докази суд вважає, що на підставі наявних наданих сторонами суду доказів не можливо встановити існування між ними первісного зобов'язання, внаслідок невиконання якого виник борг; їх домовленості про припинення цих існуючих зобов'язань, наявність між борговим і позиковим зобов'язаннями певного проміжку часу, причинного зв'язку та дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов'язання.

Сам договір позики від 5 червня 2013 року, укладений між сторонами на суму 900 000 грн. не може бути розцінений як новація боргу, оскільки суб'єктний критерій даного договору не передбачає існування на момент укладення договору наміру сторін припинити діючі між ними зобов'язання та замінити їх новим зобов'язанням. Більше того, у вказаному договорі не зазначено, що останній вважається договором новації, а лише констатує факт отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_1 грошових коштів.

Як пояснив позивач ОСОБА_1 при розгляді справи, грошей за договором позики від 05 червня 2013 року та розпискою відповідач ОСОБА_2 від нього не отримував. Враховуючи вимоги ч.1 ст.61 ЦПК України вказана обставина як така, що визнана сторонами не підлягає доведенню.

Таким чином суд вважає, що зміст укладеного договору позики від 05 червня 2013 року та письмової розписки не свідчить про факт існування між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будь-яких первинних договірних зобов»язань до складання спірної боргової розписки, домовленостей про новацію та нове зобов»язання, а враховуючи, що договір позики між сторонами не був укладений за безгрошовістю боргової розписки, то суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за цим договором та грошових зобов»язань за ним.

Враховуючи це суд вважає доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що вказана розписка написана ним не позивачеві, а іншій особі, а ОСОБА_1 заволодів нею якимось чином, при тому, що це не підтверджується відповідними доказами, такими що не впливають на висновки суду.

З урахуванням встановлених вище підстав не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, як дружини відповідача ОСОБА_2, оскільки позивач виходив із того, що грошові кошти за договором укладеним ним та ОСОБА_2 отриманні останнім за борговою розпискою в інтересах сім"ї та використано ним на потреби сім"ї, відтак кожен із відповідачів, він та його дружина повинен нести відповідальність за невиконання за договором зобов"язань (за неповернення суми боргу за розпискою).

В ході судового розгляду справи відповідач ОСОБА_2 просив визнати неукладеним договір позики від 05.06.2013 року.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права;визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в п.8 роз»яснено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України.

Зважаючи на те, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту порушеного права не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів передбачених законом, тому в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

В зв»язку з відмовою в задоволенні первісного і зустрічного позовів судові витрати понесені позивачем та відповідачем при звернені до суду не підлягають стягненню з кожного з них.

На підставі ст.ст.509,604,1046,1047,1048,1053,1167 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.10,11,60,88,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування грошовими коштами, 3 % річних за прострочку грошового зобов»язання, суми індексу інфляції та пені, відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні при розгляді справи мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя ______________________________