16.09.2016 Справа № 363/550/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2016 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого - судді Баличевої М.Б., при секретарі - Кашоїди М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібозавод» про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Уточнивши позовні вимоги позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібозавод» про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 17.01.2014 року він працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібозавод» водієм експедитором. В звязку з погіршенням здоровя 13.01.2016 року він вирішив звільнитися з роботи та написав заяву про звільнення за власним бажанням та повідомив про це начальника транспортного відділу. Зазначену заяву він надав у відділ кадрів заводу, де отримав обхідний лист для зібрання підписів зазначених в ньому уповноважених керівництвом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібозавод» осіб. В обхідному листі був зазначений період його роботи на заводі, а саме: з 17.01.2014 року по 27.01.2016 року за для проведення з ним повного грошового розрахунку. В той же день, в звязку з загостренням гіпертонічної хвороби його було відправлено до Новопетрівської районної лікарні, де він знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом гіпертонічний криз з 13.01.2016 року по 26.01.2016 року. Після виписки з лікарні він 26.01.2016 року під кінець робочого дня прийшов на хлібзавод, здав відділу кадрів лікарняний лист і заповнений обхідний лист та спитав про наказ про його звільнення, на що йому відповіли про неготовність наказу, у звязку з тим, що строк його звільнення є 27.01.2016 року та запропонували прийти наступного дня. 27.01.2016 року позивач прийшов на хлібзавод, але йому було повідомлено, що відділу кадрів немає і в той день наказ та трудову книжку він не отримав. Наступного дня, 28.01.2016 року він знову прийшов на хлібзавод, однак трудову книжку та розрахункові гроші йому не надали, при цьому уповноважені відповідачем особи стали в грубій ображати його та викликали охорону із застосуванням фізичної сили та погроз виштовхнули його за ворота заводу. Після чого позивач викликав працівників поліції. 30.01.2016 року позивачем було направлено лист до ТОВ «Перший столичний хлібозавод» в якому просив видати йому належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, однак до часу подання позову керівництво ТОВ «Перший столичний хлібозавод» не надало йому оформлену трудову книжку та не провело з ним повного розрахунку. Після звернення до суду з позовом 21.03.2016 року позивач поїхав до ТОВ «Перший столичний хлібозавод» де в відділі кадрів отримав свою трудову книжку і отримав розрахункові кошти. Відповідно до наказу про звільнення від 17.02.2016 року він був звільнений за прогул відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. У звязку з чим він був змушений уточнити позовні вимоги, оскільки запис про його звільнення не відповідає дійсності. Неправильне формулювання причин його звільнення в його трудовій книжці являється перешкодою для його працевлаштування на іншу роботу у звязку з чим він просить суд змінити формулювання причин звільнення і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день вирішення справи в суді. Крім того, позивач зазначив, що своїми діями ТОВ «Перший столичний хлібозавод» завдало йому значну моральну шкоду, узвязку з чим також просить суд стягнути з ТОВ «Перший столичний хлібозавод» розмір завданої йому моральної шкоди у сумі 20 000 грн.

Позивач у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві.

В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні. При цьому пояснив, що 13.01.2016 року позивач написав заву про його звільнення за власним бажанням, при цьому сказав, що відпрацьовувати два тижні він не буде. 27.01.2016 року позивач повинен був вийти на роботу, але 26.01.2016 року він здав лист непрацездатності та йому було видано обхідний лист. 27.01.2016 року позивач на роботу не вийшов. 17.02.2016 року позивача було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивачем в відділі кадрів отримано трудову книжку і розрахункові кошти.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 17.01.2014 року позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем на посаді водія експедитора (а.с. 61).

13.01.2016 року позивачем було написано заяву до ТОВ «Перший столичний хлібозавод» про його звільнення з посади водія за власним бажанням (а.с. 47, 5).

Відповідно до листка непрацездатності виданого 26.01.2016 року видно, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 13.01.2016 року по 26.01.2016 року у Новопетрівській районній лікарні, в графі стати до роботи зазначено 27.01.2016 року (а.с. 7,10).

Відповідно до довідки від 27.01.2016 року видно, що ОСОБА_1 перебував на прийомі у лікаря терапевта 27.01.2016 року (а.с. 62, 11).

Відповідно до акту про відсутність на робочому місці від 27.01.2016 року складеному начальником транспортного відділу ТОВ «Перший столичний хлібозавод» ОСОБА_2, старшим диспетчером транспортного відділу ТОВ «Перший столичний хлібозавод» ОСОБА_3 та юрисконсультом ТОВ «Перший столичний хлібозавод» ОСОБА_4і. в тому, що водій ОСОБА_1 не вийшов на роботу 27.01.2016 року , про свою можливу відсутність нікого не попередив. Доказів поважних причин своєї відсутності не надав, на телефонні дзвінки не відповідає, пояснення про свою відсутність не надав (а.с. 37).

Відповідно до доповідної записки начальника транспортного відділу ТОВ «Перший столичний хлібозавод» видно, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 27.01.2016 року по невідомій причині, документів про поважність причин пропуску надано не було (а.с. 46).

Відповідно до акту про відсутність на робочому місці від 28.01.2016 року складеному начальником транспортного відділу ТОВ «Перший столичний хлібозавод» ОСОБА_2, старшим диспетчером транспортного відділу ТОВ «Перший столичний хлібозавод» ОСОБА_3 та юрисконсультом ТОВ «Перший столичний хлібозавод» ОСОБА_4 в тому, що водій ОСОБА_1 не вийшов на роботу 27.01.2016 року , про свою можливу відсутність нікого не попередив. Доказів поважних причин своєї відсутності не надав, на телефонні дзвінки не відповідав, пояснення про свою відсутність не надав (а.с. 38).

Відповідно до акту від 28.01.2016 року про відмову ОСОБА_1 від надання письмових пояснень причин відсутності на роботі складеного менеджером з персоналу ОСОБА_5 в присутності начальника відділу транспорту ОСОБА_2 видно, що ОСОБА_1 від надання письмових пояснень відсутності на робочому місці 27.01.2016 року та 28.01.2016 року відмовився (а.с. 39).

Відповідно до службової записки начальника транспортного відділу ТОВ «Перший столичний хлібозавод» позивач 27.01.2016 року не зявився на роботу, на телефонні дзвінки не відповідав, зявився до ТОВ «Перший столичний хлібозавод» 28.01.2016 року о 10.00 годині, на підставі чого начальник транспортного відділу ТОВ «Перший столичний хлібозавод» пропонував звільнити ОСОБА_1 за прогул (а.с. 42).

З повідомлення ОСОБА_1 від 30.01.2016 року до ТОВ «Перший столичний хлібозавод» вбачається, що останній вимагає відповідно до ст.. 47,48 КЗпП України видати йому трудову книжку, провести з ним повний розрахунок та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 8).

Відповідно до доповідної записки менеджера з персоналу ТОВ «Перший столичний хлібозавод» вбачається, що 13.01.2016 року до відділу кадрів ТОВ «Перший столичний хлібозавод» ОСОБА_1 було надано заяву про його звільнення за власним бажанням. Позивачу було повідомлено про те, що він має право розірвати трудовий договір на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Отже, останнім днем роботи та днем звільнення ОСОБА_1 буде 27.01.2016 року. 27.01.2016 року ОСОБА_1 на роботу не вийшов, до відділу кадрів за трудовою книжкою та розрахунком не прийшов, на телефонні дзвінки не відповідав. 28.01.2016 року ОСОБА_1 прийшов до відділу кадрів та вимагав його звільнити, на що йому було повідомлено, що раніше подана ним заява про звільнення за власним бажанням вже не чинна, оскільки 27.01.2016 року в останній свій робочий день він не прийшов на роботу та не звільнився відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України (а.с. 48).

Відповідно до табелю обліку робочого часу звітного періоду з 01.01.2016 по 31.01.2016р.р.р видно, що ОСОБА_1 27.01.2016р. та 28.01.2016р. не здійснив вихід на роботу без поважних на те причин (а.с. 49).

Відповідно до відомостей на виплату грошей № 88 та 87 за січень 2016р. та лютий 2016р. видно, що ОСОБА_1 отримував за січень 2 843 грн. 36 коп. та лютий 1 712 грн. 39 коп. (а.с. 51-52).

Відповідно до листа ТОВ «Перший столичний хлібозавод» від 17.02.2016 року № 110 видно, що ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність прибути за трудовою книжкою до ТОВ «Перший столичний хлібозавод» та отримати розрахункові кошти (а.с. 43-45).

Наказом від 15.02.2016 року № С-ПСХ000001 на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин 27.01.2016 року та 28.01.2016 року (а.с. 40).

Наказом від 17.02.2016 року № К-ПСХ000128 позивач був звільнений з роботи з 17.02.2016 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 41, 86).

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст. 142 КЗпП України, трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Згідно статті 139 Кодексу законів про працю України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю.

Відповідно до положень ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення як догана або звільнення.

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Як передбачено у ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Звільнення за скоєння прогулу (у тому числі і за відсутності на роботі більше трьох годин упродовж робочого дня) являється дисциплінарним стягненням і має здійснюватись з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

З точки зору закону відсутність на роботі є прогулом, який дає адміністрації право на звільнення працівника за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, або обирати інший вид дисциплінарного стягнення.

При цьому відсутність працівника на роботі може вважатися прогулом лише в разі відсутності на роботі без поважних причин.

Правом оцінювати поважність причин неявки працівника на роботу законом наділений суд при виникненні спору.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про зміну формулювання причин його звільнення із займаної посади з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України , оскільки після не погодження адміністрацією підстави та дати звільнення позивача він зобов"язаний був відпрацювати встановлений адміністрацією двохтижневий строк згідно ч.1 ст.38 КЗпП України, і тільки по його спливу залишати роботу.

Суд оцінює дії позивача як такі, що спрямовані отримати негайне звільнення, без необхідності відпрацювання двохтижневого строку, як це передбачено ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України).

Як роз'яснено у п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Звертаючись з цим позовом до суду та заперечуючи наявність підстав для його звільнення за прогул, позивач ОСОБА_1 не скористався процесуальним правом надати докази, які мали підтвердити дотримання позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства та виконання своїх трудових обов'язків, та не спростував наведені відповідачем обставини, які підтверджуються письмовими доказами про відсутність позивача на роботі в період з 27 січня 2016 року, які безпосередньо зазначені в наказі № С-ПСХ000001 від 15.02.2016 року, що зумовлювало застосування адміністрацією ТОВ "Перший столичний хлібозавод" до позивача дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни у вигляді звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 235 ч.3, 4 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до положень частини 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд вважає, що наказ директора ТОВ "Перший столичний хлабозавод"від 17.02.2016 року №К-ПСХ000128 про звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів відділу транспорту з 17 лютого 2016 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули є законним та таким, що прийнятий з дотриманням вимог трудового законодавства України, оскільки відповідачем доведено факт відсутності позивача на робочому місці 27.01.2016 та 28.01.2016 року по дату винесення наказу. Ці обставини підтверджуються долученими до позову доказами, а саме: актами про відсутність на робочому місці, актами про відмову від надання письмових пояснень, службовими записками, табелями обліку робочого часу.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини першої ст. 117 Кодексу законів про працю України,в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає відповідальність, передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Як з'ясовано судом і підтверджується зібраними у справі доказами, на момент звільнення позивача ОСОБА_1 з ним проведено повний розрахунок, що підтверджується відомостю на виплату грошей №88 за січень 2016р. та №87 за лютий 2016р. (а.с.51-52).

При вирішенні даного спору суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині зобов"язання відповідача змінити формулювання причин звільнення з роботи із звільненням за прогул без поважних причин на звільнення за власним бажанням, дату його звільнення вважати день вирішення справи та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.01.2016 року по день вирішення справи в суді, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо залежать від доведення вини роботодавця у незаконному звільненні.

Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Вказані роз"яснення кореспондуються зі змістом ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди працівнику виключно у разі порушення його законних прав, якщо воно призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя.

При вирішенні даного спору, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування за рахунок ТОВ "Перший столичний хлібозавод" моральної шкоди в розмірі 20000 грн., оскільки позивачем не доведено факт порушення його трудових прав з боку відповідача, як роботодавця, що є визначальним для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди з урахуванням положень ст. 237-1 КЗпП України, інших підстав для відшкодування моральної шкоди позивачем не доведено.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібозавод» про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.10, ст.11, ст.60, ст.88, ст. 209, ст.213-215, ст.218 ЦПК України, на підставі ст.21, ст.38, ст.40, ст.97, ст.235, ст.237-1 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада1992 року №9, суд,-

ВИРІШИВ:

У задовленні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібозавод» про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області на протязі десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий М.Б. Баличева