Категорія: 27 Доповідач: Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовської - Марчук О.Г. ,

суддів - Федонюк С.Ю., Лівандовської - Кочури Т.В.,

при секретарі Концевич Я.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника третьої особи на стороні відповідача Усік А.М. - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік Анжела Михайлівна, про визнання договору купівлі - продажу недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2015 року за заявою третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Усік Анжели Михайлівни про перегляд у зв'язку із нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року у даній цивільній справі,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, покликаючись на те, що квартира АДРЕСА_1, співвласником якої він є, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2010 року, була без його згоди продана його колишньою дружиною ОСОБА_8 ОСОБА_3, а тому договір купівлі - продажу вказаної квартири є недійсним.

З врахуванням наведеного, просив визнати договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 недійсним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2015 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік Анжела Михайлівна, про визнання договору купівлі - продажу недійсним відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2015 року скасоване та ухвалене нове рішення.

Позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік А.М. та зареєстрований в реєстрі за № 625.

У липні 2016 року приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Усік А.М. подала заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року.

Заяву обґрунтовує тим, що в мотивувальній частині рішення апеляційного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року колегією суддів зроблено висновки про допущення нею, нотаріусом Усік А.М., помилки при посвідченні договору купівлі - продажу квартири, що є предметом спору, а саме: нею не перевірено належним чином наявність співвласників даної квартири, яким є ОСОБА_1 Однак, на її думку, такий висновок суд зробив, оскільки ні їй, ні суду не були відомі обставини про те, що вона не мала можливості перевірити вказані обставини і встановити фактичних співвласників квартири зважаючи на те, що одна із сторін договору, а саме продавець ОСОБА_8 приховала від неї і покупця факт перебування в шлюбі із ОСОБА_1 та що спірна квартира була їх спільною власністю, а також факт другого шлюбу її з ОСОБА_8. Вказані обставини існували на час розгляду справи, якби суду були відомі ці обставини, то суд би дослідив їх і не прийшов би до висновку про помилку нотаріуса під час посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири. З врахуванням наведеного, просила переглянути справу за нововиявленими обставинами та скасувати рішення апеляційного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року.

Колегія суддів, заслухавши осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами вважає, що заява підлягає задоволенню, а рішення апеляційного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року - скасуванню з наступних підстав.

Підставою перегляду судових рішень у порядку, передбаченому главою 4 Розділу V ЦПК України, можуть бути лише обставини, перелічені в ст.361 цього Кодексу.

Згідно із п.1 ч.2 ст.361 ЦПК України підставою для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 362 ЦПК України заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання судовим рішенням законної сили. У разі якщо така заява подана до суду після закінчення цього строку, суд відмовляє у відкритті провадження за нововиявленими обставинами, незалежно від поважності причини пропуску цього строку.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.п.3,7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 361 ЦПК нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

На обґрунтування поданої заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду від 23.04.2015 року заявник додала інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно №63614299 від 15.07.2016 року, з якої вбачається, що спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_8; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб

№ 1 від 21.07.2016 року, з якого вбачається, що 21.01.1995 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в зв'язку з чим прізвище ОСОБА_8 змінено на ОСОБА_1. 26.04.2007 року шлюб розірвано; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 1 від 21.07.2016 року, з якого вбачається, що 03.06.2007р. зареєстровано шлюб між ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, в зв'язку з чим прізвище ОСОБА_8 змінено на ОСОБА_10.; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені № 4 від 21.07.2016 року з якого вбачається, що 23.06.2010 року ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 змінив прізвище на ОСОБА_10; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені № 1 від 21.07.2016 року, з якого вбачається, що 23.06.2010 року ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 змінила прізвище на ОСОБА_8.

Про те, що вона, як нотаріус, при посвідченні договору купівлі-продажу, не мала можливості отримувати відомості з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, оскільки витяг з реєстру міг бути наданий лише на запит нотаріуса у веденні якого перебуває спадкова справа, підтверджується відповіддю на її запит від 21.07.2016 року, надану Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану, в якій роз'яснено, що відповідно до ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (станом на 2013 рік), п.4 загальної частини Постанови КМУ від 22.08.2007 р. 3 1064 «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян», п.3.6 глави III Наказу Міністерства юстиції України від 24.07.2008 р. № 1269/5 «Про затвердження Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян» інформація про персональні дані фізичної особи, що містяться в актовому записі цивільного стану, є конфіденційною і не підлягає розголошенню. При розгляді запитів нотаріуса відомості надавалися лише нотаріусу, у веденні якого перебуває спадкова справа і те, що ОСОБА_1 право власності на частину квартири зареєстровано не було, то це унеможливило з'ясування вказаних обставин при посвідченні договору.

Перевіряючи дійсність оспорюваного правочину в ході судового розгляду ні заявнику, ні суду не було відомо про те, що при посвідченні договору заявник не могла виявити факт приховування продавцем квартири від неї обставин, важливих для посвідчення договору купівлі - продажу, а саме, що спірна квартира була придбана ОСОБА_8 під час перебування її в першому шлюбі з ОСОБА_1 і належить їм на праві спільної часткової власності, і що вона перебуває в другому шлюбі з ОСОБА_10, а отже ці обставини є нововиявленими і впливають на юридичну оцінку обставин щодо неправомірних дій нотаріуса, здійснену апеляційним судом у рішенні, що переглядається.

Крім цього, як вбачається із змісту позовної заяви, позивач, як на підставу позову покликався на те, що відповідач, його колишня дружина ОСОБА_8 продала без його відома і згоди належну їм на праві спільної власності квартиру. При цьому позивач не вказував на нотаріуса, як на порушника його прав, як на підставу вимог про визнання договору недійсним не посилався на його неправомірні дії. Нотаріус не була стороною спірного правовідношення.

Проаналізувавши вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення апеляційного суду Волинської області від 23.04.2015 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст. 361 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Зміст рішення суду повинен відповідати вимогам ст. 215 ЦПК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п. 11 своєї постанови № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Судом встановлено, що ОСОБА_8 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 22 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Усік А.М. (а.с. 5-6).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2010 року встановлено, що спірна квартира придбана за час перебування в шлюбі позивача з відповідачем ОСОБА_8, визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на цю квартиру та визначено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_8 належить по 1/2 частині квартири (а.с. 2-3).

Зазначені обставини згідно ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтями 361, 362 ЦК України передбачено право співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Отже, виходячи із змісту зазначених норм, хоч частки подружжя і були визначені, проте не були виділені в натурі, а спірну однокімнатну квартиру не можна було розділити, то належну їй 1/2 частку квартири відповідач ОСОБА_8 не могла відчужити іншій особі і повинна була б запропонувати ОСОБА_1 купити її частку.

Згідно із ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В даному судовому засіданні позивач пояснив, що відповідач ОСОБА_8, продавши свою частку іншій особі, порушила його переважне право на купівлю цієї частки, а ОСОБА_3 йому говорила, що якби вона знала, що квартира належить йому і дружині по 1/2 частці, то цей договір би не укладала.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

ОСОБА_8, не маючи повноважень від позивача на продаж його частки квартири і уклавши договір купівлі - продажу спірної квартири, вчинила дії, які призвели до припинення права ОСОБА_1 на належну йому частину цієї квартири та виникнення права на неї в покупця за договором ОСОБА_3

За таких обставин між ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на підставі цього правочину виникли зобов'язальні відносини, а відтак належним способом захисту, відповідно до зазначених норм матеріального права, є зобов'язальний - визнання правочину недійсним, і позивачем правильно обрано саме такий спосіб захисту свого порушеного права, а висновок суду першої інстанції про те, що позивачу належить звертатися з віндикаційним позовом, є неправильним.

Враховуючи встановлені обставини справи та відповідно до наведених норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог і визнання недійсним договору купівлі - продажу, укладеного між відповідачами даного спору.

Керуючись ст. ст. 361, 363, 365,ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.4, 309 ч.1 п.4; 313, 316, 317, 319, 325 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Заяву третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Усік Анжели Михайлівни про перегляд у зв'язку із нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року скасувати.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік Анжелою Михайлівною та зареєстрований в реєстрі за № 625.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: