Справа № 473/3417/16-ц
"26" грудня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Ротар М.М., при секретарі судового засідання Козаченко О.І.,
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
15 листопада 2016 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання останніх такими, що втратили право користування житловим будинком №87 по вул. Садовій в с.Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15.12.1989 року належить жилий будинок №87 по вул. Садовій в с.Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_3, яка є колишньою невісткою позивачки та ОСОБА_4, який є колишнім зятем ОСОБА_2, які тривалий час там не проживають.
Оскільки позивачка не може вільно розпоряджатися власним будинком, а відповідачі відмовляються від добровільного зняття з реєстраційного обліку, ОСОБА_2 просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням жилим будинком №87 по вул. Садовій в с.Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили.
Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За згодою позивача суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного.
Так, в судовому засіданні встановлено, згідно свідоцтва на право власності на жилий будинок, виданого 15.12.1989 року виконкомом Дорошівської сільської ради народних депутатів Вознесенського району Миколаївської області, позивачка є власницею жилого будинку з будівлями та спорудами №87 по вул. Садовій в с. Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області. (а.с.6).
В зазначеному житловому будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується копією будинковою книги на жилий будинок №87 по вул. Садовій с. Дорошівка Вознсеенського району Миколаївської області (а.с.8-9) та адресними довідками, що були видані Вознесенським РВ УДМС 22.11.2016 року.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 з моменту реєстрації в будинку не проживає, а ОСОБА_4 не проживає за адресою свого місця реєстрації з вересня 2013 року, що підтверджується актами комісії в складі сільського голови від 24.10.2016 року та 09.11.2016 року. Отже, наслідком вищенаведених обставин є створення позивачці перешкод в користуванні належним останній житлом та його утриманні.
Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні.
За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 вказувала, що реєстрація відповідачів в указаному будинку перешкоджає їй, як власниці спірного будинку, розпоряджатися своєю власністю. Наведене свідчить, що між сторонами виник спір з приводу користування вказаним житловим приміщенням, правовідносини по якому врегульовані ст.ст. 391,405 ЦК України.
Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про те, що відповідачі не проживають у спірному будинку без поважних причин понад один рік.
Будь - яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом, не встановлено.
При ухваленні рішення, суд враховує те, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги вказаними вище обставинами та вірно посилався як на підставу позову на положення ст.405 ЦК України, а відповідачі, в свою чергу, не довели протилежного. За такого, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 209, 212 215 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим будинком №87 по вул. Садовій в с. Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим будинком №87 по вул. Садовій в с. Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.М. Ротар