Справа № 567/87/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

секретар - Мельниченко Т.М.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в :

в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1, укладеного 28.12.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулась ОСОБА_1

Зазначає, що звернулась до суду як зацікавлена особа, оскільки є спадкоємцем за законом свого чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, який був спадкоємцем за заповітом своєї матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вважає, що при укладенні договору дарування ОСОБА_5 допустилась помилки щодо природи правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки, очевидно, мала намір укласти з ОСОБА_4 не договір дарування, а договір довічного утримання.

Окрім того, зазначаючи про те, що ОСОБА_5 була неписьменна, вважає, що при укладенні договору дарування не було дотримано Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в частині підписання договору іншою особою, що тягне за собою визнання оспорюваного договору недійсним.

Вважає, також, зазначений договір дарування фіктивним, оскільки він був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися зазначеним договором.

Відповідач ОСОБА_4, зазначаючи про те, що договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1, укладений 28.12.2004 року відповідає вимогам закону, позов не визнав.

Окрім того, в поданій до суду заяві, просить застосувати наслідки спливу позовної давності.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному об'ємі та пояснила, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_7 та проживала з ним в житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_2.

Матері її чоловіка - ОСОБА_5 належав житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1. Її чоловік ОСОБА_6 був єдиним сином ОСОБА_5

Рідним братом ОСОБА_5 є ОСОБА_8, який на даний час досяг 87 років та проживає в с.Кам'янка Ізяславського району Хмельницької області.

Зазначила, що між ОСОБА_5 та її сином були добрі відносини і такі ж відносини були між нею та ОСОБА_5 Пояснила, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 була особою похилого віку, так як народилась в 1921 році, то в останні роки життя потребувала постійного стороннього догляду, який їх забезпечували ОСОБА_6 та вона. Догляд ОСОБА_5 вони здійснювали шляхом забезпечення її харчування, прибирання її будинку, проведення в ньому поточного та капітального ремонту, догляду за присадибною земельною ділянкою.

Зазначила, що ОСОБА_5 була в нормальному психічному стані, однак була неписьменна.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла.

Після її смерті ОСОБА_6 стало відомо про наявність договору дарування належного його матері житлового будинку, за яким власником зазначеного будинку став ОСОБА_4 З цього приводу ОСОБА_6 звертався за поясненнями до ОСОБА_8, однак той повернути йому житловий будинок відмовився. Також їй відомо, що в 2004 чи в 2005 році ОСОБА_4 мав допомогти для ОСОБА_5 приватизувати земельну ділянку, на якій розташований її будинок, яка знаходиться в АДРЕСА_1, однак в подальшому відмовився це роботи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що про волевиявлення ОСОБА_5 на укладення з ОСОБА_8 договору довічного утримання, а не договору дарування, можна судити з її наступних дій щодо свого житлового будинку - після укладення зазначеного договору вона продовжувала проживати в зазначеному житловому будинку, сплачувала комунальні послуги по будинку, на виконання договору дарування не передавала його ОСОБА_4, після укладення договору дарування житлового будинку скористалась правом на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований зазначений будинок.

Зазначив, що при укладенні договору дарування не було дотримано особливої процедури посвідчення договору дарування, оскільки ОСОБА_5 була неграмотною.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив той факт, що відповідач є рідним братом ОСОБА_5 та пояснив, що остання не хотіла залишати належний для неї житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 для свого сина, а тому подарувала його для свого брата ОСОБА_4 Зокрема, вона не бажала, щоб зазначений будинок дістався для ОСОБА_1, оскільки перебувала з нею в поганих відносинах, в тому числі і станом на грудень 2004 року. Проживати з сином та його сім'єю вона також не хотіла.

Зазначений договір дарування та домовленості, які існували перед його укладенням не передбачали умов по утриманню ОСОБА_5 її братом ОСОБА_4 у зв'язку з укладенням договору дарування.

Зазначив, що ОСОБА_5 вміла читати та писати, неодноразово була в нотаріусів, в тому числі уклала заповіт на користь свого сина ОСОБА_6, зверталась до державних органів, а тому посилання позивача на неграмотність ОСОБА_5 не відповідають дійсності і не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

Окрім того, зазначаючи про те, що укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_5 мала на меті саме подарувати належний їй житловий будинок для свого брата ОСОБА_4, а останній прийняв зазначене майно в дар, отримав від ОСОБА_5 всю необхідну технічну документації щодо вказаного житлового будинку та провів реєстрацію права власності на нього за собою, просить в позові відмовити.

Окрім того, звернувся до суду з клопотанням про застосування наслідків спливу позовної давності, зазначаючи про те, що договір дарування було укладено 28.12.2004 року, а рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок було прийнято комунальним підприємством "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" 24.01.2005 року.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що протягом довгого часу була знайома з ОСОБА_5 та підтримувала з нею дружні стосунки, провідуючи її двічі на тиждень.

Пояснила, що їй відомо про наявність в ОСОБА_5 єдиного сина та про те, що вони перебували в дуже добрих відносинах.

Зазначила, що ОСОБА_5 проживала сама і в останні роки життя, будучи людиною похилого віку, потребувала догляду, який їй забезпечував її син та невістка, які забезпечували її харчування, а також ОСОБА_1 забезпечувала гігієну тіла ОСОБА_5 Окрім того, пояснила, що в зимовий період часу син забезпечував опалення в будинку ОСОБА_5, для чого двічі на добу пропалював грубу. Також він за два роки перед смертю матері здійснив капітальний ремонт належного для ОСОБА_5 житлового будинку, добудувавши його для облаштування ванної кімнати та туалету з метою забезпечення нормальних умов проживання своєї матері ОСОБА_5

Сама ОСОБА_5 говорила для неї, що належний для неї будинок по її смерті належатиме для її сина ОСОБА_6 Про намір укласти договір дарування зазначеного житлового будинку вона жодного разу не говорила.

Пояснила, що ОСОБА_5 розповідала для неї, що її брат ОСОБА_4 пропонував для неї переїхати проживати до нього, однак вона відмовилась. Зазначила, що сама вона жодного разу ОСОБА_4 в житловому будинку ОСОБА_5 не бачила.

Пояснила, що їй не відомо про те чи була ОСОБА_5 письменною та при цьому зазначила, що вона працювала робітницею в пральні пологового будинку, а в подальшому санітаркою і окрім польської Біблії інших книжок чи газет в її будинку не було.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що з 1990 року була знайома з ОСОБА_5, оскільки її будинок знаходиться напроти будинку ОСОБА_5 та кожен день з нею спілкувалась.

Їй відомо, що у ОСОБА_5 був син ОСОБА_11 і вона постійно його жаліла, оскільки він ріс без батька. Як пояснювала їй ОСОБА_5, будівництво її житлового будинку проводив її син і зазначений житловий будинок залишиться для нього та його дітей та вона для нього все вже записала. Зазначене вона зрозуміла як таке, що ОСОБА_5 склала заповіт на користь свого сина.

Також ОСОБА_5 просила прочитати для неї листівки, які отримувала від своєї племінниці Майї, проживаючої на Камчатці, а також просила відписати від її імені листи для неї.

Про те чи була ОСОБА_5 письменною їй не відомо, польської Біблії вона в її будинку ніколи не бачила, як і будь-яких книг.

Пояснила, що перед смертю ОСОБА_5 мала проблеми з ногами, у зв'язку з чим вона її провідувала. Одного разу вона побачила в будинку ОСОБА_5 дві банки молока і на її запитання про його походження вона відповіла, що молоко привіз її опікун, а саме її брат. Брата ОСОБА_5 вона бачила 2-3 рази на Різдво.

Також їй відомо, що за декілька років до смерті матері ОСОБА_6 для забезпечення нормальних умов її проживання проводив добудову до її житлового будинку для облаштування там ванної кімнати та туалету.

Пояснила, що жодного разу ОСОБА_5 не говорила про дарування свого житлового будинку.

Після смерті ОСОБА_5 вона жодного разу ОСОБА_4 на території господарства ОСОБА_5 не бачила.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що працювала разом з ОСОБА_5 в пологовому будинку і коли остання отримувала від свого сина листи з армії, то просила їх прочитати. Також їй відомо, що ОСОБА_5 не вміла писати, оскільки вона по здачі чергування на роботі просила за неї розписатись. Сама ОСОБА_5 розповідала для неї про те, що до школи не ходила.

Також їй відомо, що будинок, в якому проживала ОСОБА_5 для неї будували син з невісткою, а також чоловік, з яким ОСОБА_5 проживала на той час і вона для неї повідомляла, що зазначений будинок залишиться для сина.

Пояснила, що за свого брата ОСОБА_5 ніколи нічого не розповідала.

Востаннє вона спілкувалась з ОСОБА_5 за 7-10 років до її смерті.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що проживає по сусідству з ОСОБА_5, знає її з 1974 року і йому відомо, що останні роки життя її доглядав син ОСОБА_6, а також племінниця. Сама ОСОБА_5 нічого не говорила йому про те, що подарувала свій житловий будинок для свого брата. Йому відомо, що вона мала намір приватизувати земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування її житлового будинку.

Йому нічого не відомо про те, чи була ОСОБА_5 письменною та чи навчалась вона в школі. Книжок та Біблії в її будинку він не бачив.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що є племінницею ОСОБА_5 і остання постійно просила її допомогти по господарству, в тому числі допомогти приватизувати земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, належного ОСОБА_5 Їй відомо також, що спочатку вона просила допомоги в приватизації зазначеної земельної ділянки в ОСОБА_4, однак той відмовився, мотивуючи це дорогою вартістю приватизації.

Зазначила, що їй відомо про те, що ОСОБА_5 була неграмотною і вона домовлялась з нотаріусом з приводу складання ОСОБА_5 заповіту. Хто підписував за ОСОБА_5 документи, пов'язані з приватизацією нею земельної ділянки їй не відомо.

Зазначила, що на прохання ОСОБА_5 читала подяку від командування, яку та отримала під час служби її сина в армії, а також писала лист для її племінника.

Їй відомо, що час від часу ОСОБА_5 цікавилась своїми опікунами. Вважає, що ОСОБА_5 вважала таким свого брата ОСОБА_4, але з яких причин їй не відомо.

В той же час, ОСОБА_5 ніколи не говорила про те, що подарувала свій будинок для ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_5 була його сусідкою, вона перебувала в добрих відносинах зі своїм сином ОСОБА_7 та говорила йому, що залишить свій будинок для сина.

Пояснив, що біля 10 років тому був свідком того, як ОСОБА_16 обміряла земельну ділянку ОСОБА_5, на що остання пояснила йому, що приватизує свою земельну ділянку з допомогою свого брата ОСОБА_4, оскільки її син на той час був у відрядженні.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що є племінником як ОСОБА_5, так і ОСОБА_4 Зі слів своєї матері йому відомо, що ОСОБА_5 навчалась в початковій школі. Про грамотність ОСОБА_5 відомо і йому самому, оскільки він, відвідуючи будинок ОСОБА_5, читав залишені нею дня нього та її сина ОСОБА_6 записки побутового характеру.

Також йому зі слів ОСОБА_5 відомо про її намір подарувати свій будинок для ОСОБА_4, який був нею мотивований тим, що ОСОБА_4 допомагав в будівництві зазначеного будинку.

Суд, вислухавши позивача та її представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не доведений і підлягає відхиленню.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, який був спадкоємцем майна своєї матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4, свідоцтвом про одруження ОСОБА_5 серії НОМЕР_3 та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5.

Спадкування ОСОБА_1 майна ОСОБА_6 підтверджується матеріалами спадкової справи №211/2015. Зокрема, зі свідоцтва про право на спадщину від 23.09.2015 року вбачається, що після смерті ОСОБА_6 його дружина ОСОБА_1, як спадкоємець за законом, успадкувала земельну ділянку площею 0,0735 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1. З зазначеного свідоцтва та матеріалів спадкової справи №240/2014, заведеної після смерті ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_6 отримав зазначене майно у спадок, як спадкоємець за заповітом ОСОБА_5 Право власності ОСОБА_5 на вказане майно посвідчувалось державним актом на право власності на земельну ділянку від 04.12.2006 року.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Острозької міської ради Рівненської області 25.11.2004 року, зареєстрованого в Рівненському ОБТІ 03.12.2004 року ОСОБА_5 належав житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1.

З договору дарування від 28.12.2004 року вбачається, що ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар зазначений житловий будинок з надвірними будовами.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Звертаючись до суду, позивач вважає, що при укладенні договору дарування ОСОБА_5 допустилась помилки щодо природи правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки, очевидно, мала намір укласти з ОСОБА_4 не договір дарування, а договір довічного утримання.

У зв'язку з цим просить визнати договір дарування недійсним.

При цьому, вважає, що про волевиявлення ОСОБА_5 на укладення з ОСОБА_8 договору довічного утримання, а не договору дарування, можна судити з того, що ОСОБА_5 пояснювала свідкам, що будинок залишиться для її сина, після укладення зазначеного договору вона продовжувала проживати в зазначеному житловому будинку, сплачувала комунальні послуги по будинку, після укладення договору дарування житлового будинку скористалась правом на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований зазначений будинок, на виконання договору дарування не передавала будинок ОСОБА_4

Суд вважає, що всі зазначені вище ознаки, в сукупності з іншими доказами, можуть вказувати на волевиявлення ОСОБА_5 в момент вчинення правочину. В той же час, наявні інші ознаки, на які не вказує позивач, які вказують дійсне волевиявлення ОСОБА_5 на укладення саме договору дарування житлового будинку.

Безперечним є те, що лише сама ОСОБА_5 могла б вказати чи допустилась вона помилки щодо природи правочину при укладенні договору дарування житлового будинку. В той же час, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3. За таких обставин, визначальними для з'ясування волевиявлення ОСОБА_5 на час вчинення правочину є докази, які б вказували на оспорювання правочину самою ОСОБА_5

Як вже встановлено в судовому засіданні, оспорюваний позивачем договір дарування було укладено 28.12.2004 року, тобто з часу укладення зазначеного договору до часу смерті ОСОБА_5 пройшло 09 років 07 місяців 25 днів.

З пояснень позивача та свідків вбачається, що у вказаний період часу, який є досить значним, відповідач відвідував ОСОБА_5 невелику кількість разів. В той же час, в разі укладення між ними договору довічного утримання, таке відвідування мало б бути систематичним, оскільки іншим чином забезпечити утримання ОСОБА_5, яка після укладення зазначеного договору залишилась проживати в тому ж будинку, було б неможливо.

В той же час, жодних доказів того, що у вказаний період часу ОСОБА_5 зверталась до органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів, суду, інших державних органів з приводу невиконання ОСОБА_4 обов'язків по забезпеченню її утриманням та (або) доглядом довічно позивачем не надано.

Покликання позивача, в цій частині, на показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_5 висловлювалася про своїх опікунів, суд вважає таким, що не вказує на наявність обставин, які обґрунтовують вимоги позивача, оскільки вони не вказують на конкретну особу, час такого висловлювання та по своїй суті є недостатніми для висновку про те, що 28.12.2004 року ОСОБА_5 мала намір укласти договір довічного утримання.

Непрацездатними є особи, які досягли пенсійного віку, встановленого законом (ст.75 СК України). В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є рідними сестрою та братом, відповідно. На час укладення договору дарування ОСОБА_5 досягла віку 82 років, а ОСОБА_4 досяг віку 76 років, тобто на час укладення договору дарування ОСОБА_4 був непрацездатним за віком, що поряд з іншими ознаками вказує на те, що волевиявлення зазначених осіб було направлено саме на укладення договору дарування. Водночас, та обставина, що сторони договору дарування є рідними братом та сестрою пояснює те, що після укладення зазначеного договору ОСОБА_5 продовжувала проживати в зазначеному житловому будинку і оскільки вона проживала в ньому одна та саме вона отримувала комунальну послугу у виді постачання електричної енергії, то самостійно сплачувала за неї.

В судовому засіданні встановлено, що після укладення договору дарування житлового будинку ОСОБА_5 скористалась правом на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований зазначений будинок та 04.12.2006 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0735 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1.

З наданого технічного паспорту на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 вбачається, що зазначений житловий будинок 1979 року побудови. З рішення №64 сесії Острозької міської ради Рівненської області від 29.08.2006 року вбачається, що ОСОБА_5 було передано в приватну власність зазначену земельну ділянку, яка була надана їй раніше в користування.

Передача зазначеної земельної ділянки у власність ОСОБА_5 проведена відповідно до п.а ч.3 ст.116 ЗК України та чинного на той час Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок", відповідно до ст.1 якого передбачена передача в приватну власність громадянам України земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель в межах норм, встановлених ЗК України.

Таким чином, оскільки ніхто окрім ОСОБА_5, як такої, що була користувачем зазначеної земельної ділянки, не міг скористатись правом на безоплатну її приватизацію, то доводи позивача про те, що приватизація зазначеної земельної ділянки ОСОБА_5 після укладення договору дарування є ознакою, яка вказує на її волевиявлення на укладення 28.12.2004 року договору довічного утримання є такими, що не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч.4 ст.722 ЦК України, прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі є прийняттям дарунка.

В судовому засіданні встановлено, що після укладення договору дарування ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 технічну документацію на її житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1. Зазначене підтверджується тим, що він вже в січні 2005 року провів державну реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно, як то передбачено ст.182 ЦК України. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що після укладення договору дарування шляхом передачі технічної документації на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 відбулася фактична передача зазначеного будинку відповідачу, який не заперечував проти проживання в ньому колишнього власника.

Окрім того, зазначаючи про те, що ОСОБА_5 була неписьменна, позивач вважає, що при укладенні договору дарування не було дотримано Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в частині підписання договору дарування іншою особою, що тягне за собою визнання оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.

Письмова форма укладення договору дарування передбачає його підписання сторонами договору. З витребуваного судом договору дарування від 28.12.2004 року вбачається, що він укладений в письмовій формі та містить підписи від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Звертаючись до суду, позивач зазначає, що положеннями ЦК України та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено окрему процедуру посвідчення правочину у випадку, коли особа не може власноручно підписати документ.

Чинною на час укладення договору дарування Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року не передбачено можливості вчинення нотаріальних дій неписьменними особами. В той же час, п.16 зазначеної інструкції передбачено, що нотаріально посвідчувані правочини підписуються в присутності нотаріуса. В той же час, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа.

В договорі дарування від 28.12.2004 року відсутній посвідчувальний напис про те, що договір дарування підписаний не дарувальником, а іншою особою. В зазначеного вбачається, що при укладенні договору дарування нотаріус не прийшов до висновку про неписьменність дарувальника.

При вирішенні позову в цій частині суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт неписьменності ОСОБА_5

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_5 неодноразово змушена була звертатися до органів місцевого самоврядування, нотаріуса, БТІ, ДПІ, електропостачального підприємства з приводу вчинення на її користь певних дій.

Так, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про нотаріат", іншими нормативними актами передбачена можливість вчинення певних дій за заявами фізичних осіб в їх інтересах. З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_5 в 1981 році зверталась до Рівненського БТІ за отриманням технічного паспорту на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1, в тому ж році отримала будинкову книгу по зазначеному будинку, в 2004 році уклала угоду про електропостачання свого житлового будинку, в квітні 2004 року в державній податковій інспекції отримала картку фізичної особи-платника податків, в листопаді 2004 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, 03 грудня 2004 року провела реєстрацію права власності в КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації", 20 грудня 2004 року отримала витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно в КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації", в серпні 2006 року та жовтні 2006 року зверталась до Острозької міської ради з приводу приватизації земельної ділянки та отримувала відповідні рішення з цього приводу, 25 вересня 2006 року склала заповіт на користь свого сина ОСОБА_6, який власноручно підписала, за яким він отримав свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, належну ОСОБА_5

Зазначені дії ОСОБА_5 могла здійснювати особисто або зазначені дії за її письмовими довіреностями, на підставі ст.244 ЦК України, могли вчинятися іншими особами.

У зв'язку з цим суд критично оцінює показання свідків в частині неграмотності ОСОБА_5

При цьому, суд враховує, що показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 в цій частині стосуються періоду життя ОСОБА_5 не на момент укладення договору дарування, що є визначальним, а на значно раніший час. Одночасно, суд вважає, що показання свідків в частині відсутності в будинку ОСОБА_5 книг не може вказувати на її неграмотність.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Звертаючись до суду, позивач не довів належними доказами того, що ОСОБА_5, проживаючи з часу народження на території Ізяславського району Хмельницької області УРСР не відвідувала школу та не здобула початкової освіти.

Позивач також вважає, що зазначений договір дарування є фіктивним, оскільки він був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися зазначеним договором.

Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

З наведених вище доказів вбачається, що оспорюваний договір дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 створив правові наслідки і, зокрема останній після укладення договору дарування отримав від ОСОБА_5 технічну документацію на її житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 та в січні 2005 року провів державну реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно, як то передбачено ст.182 ЦК України. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що після укладення договору дарування шляхом передачі технічної документації на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 відбулася фактична передача зазначеного будинку відповідачу.

Судом встановлено, що зазначений договір за формою та змістом відповідає вимогам ст. 717-719 ЦК України і на його виконання було передано майно, а тому суд виходить з того, що зазначений договір було вчинено.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Оскільки під час вчинення договору дарування було додержано вимоги ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, то підстав для визнання зазначеного договору недійсним немає, а тому в позові слід відмовити.

На підставі ст.. 182, 203, 215, 717-719 ЦК України, керуючись ст.. 15, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 укладеного 28.12.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.