Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 415/986/16-ц
Провадження № 22ц/782/838/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі

головуючого - Луганської В.М.,

суддів: Орлова І.М., Авалян Н.М.,

за участю секретаря: Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "АІСЕ Україна" на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про визнання недійсним договору про надання послуг та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "АІСЕ Україна" про визнання недійсним договору № 210878 про надання послуг та стягнення коштів. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 25.09.2008 року між нею та ПАТ «АІСЕ Україна» було укладено угоду №210878 з додатками № 1 і № 2, відповідно до якої позивач повинен був сплачувати кошти на умовах визначених додатком № 2 до Угоди, а відповідач зобов'язався забезпечити його автомобілем, визначеним в додатку № 1 до Угоди. Позивач належним чином виконував умови Угоди, сплачуючи всі внески по квитанціям до лютого 2011 року. Відповідно до квитанцій загальна сплачена сума за угодою №210878 складає: 44066 грн.58 коп. У лютому 2011 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання зазначеної вище угоди укладеної між ними за сімейними обставинами та просив повернути внесені ним кошти. На заяву про розірвання угоди позивач отримав від відповідача лист від 18.03.2011 року, в якому відповідач повідомив, що угоду № 210878 розірвано. 06.04.2011 року позивач отримав від відповідача лист в якому відповідач відмовляється повернути отримані кошти посилаючись на п.п. 16.4.1, 16.4.2, 16.4.3, 16.4.4 даної Угоди. На день подачі позовної заяви відповідачем не виконаний обов'язок щодо повернення грошових коштів позивачу відповідно до п.п. 16.4.1, 16.4.2, 16.4.3, 16.4.4 даної Угоди, оскільки максимальний термін для повернення коштів не визначений Угодою, а тільки зазначено що кошти будуть повернені в порядку черговості, яка встановлюється відповідачем. Впродовж п'яти років кошти не були повернені позивачеві, а з консультаційного центру відповідача, позивачу в телефонному режимі було повідомлено, що він займає 13 місце в черзі, при тому, що на момент розірвання угоди позивач займав 23 місце. На час подання позовної заяви, позивачем було зазначено, що сума знецінилась з урахуванням індексу інфляції та підвищення продовольчих цін. Позивач вважає, що угода та додані додатки до неї не відповідає вимогам п.4 ч.3, ч.4 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки містять несправедливі умови договору щодо його розірвання за бажанням клієнта з утриманням із клієнта штрафу, вступного внеску, адміністративних витрат, страхового внеску та не визначено максимального терміну для повернення коштів. Умови не містять будь-яких негативних наслідків для самого відповідача. Крім того угода не відповідає вимогам ст..19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонена нечесна підприємницька практика, яка вводить споживача в оману, зокрема сприяння розвитку пірамідальних схем. Відповідно до умов угоди позивач сплачував відповідачу не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права на купівлю товару яке надавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми (придбання в групах).

Позивач вважає, що в діяльності відповідача наявні ознаки нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, містить ознаки пірамідальної схеми. Вважає, що такими діями відповідача спричинено моральну шкоду, просила суд визнати недійсним договір № 210878 від 25.09.2008 року, стягнути з відповідача ПАТ«АІСЕ Україна» на користь позивача сплачені грошові кошти в сумі 44 066,58 грн., та моральну шкоду в розмірі 5000,00 гри, а також покласти на відповідача витрати пов'язані з оплатою судового збору.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 06 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» задоволено частково. Суд визнав недійсним договір № 210878 від 25 січня 2008 року укладений між позивачем та відповідачем. Стягнув з Приватного акціонерного товариства "АІСЕ Україна" на користь ОСОБА_2 сплачені грошові кошти у розмірі 44 066,58 грн., судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Приватним акціонерним товариством "АІСЕ Україна" подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що судом першої інстанції невірно надана оцінка правовідносинам сторін та застосування ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживача".

В судове засідання представник ПрАТ "АІСЕ Україна" не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про місце та час судового засідання повідомлена у визначеному законом порядку. На адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Задовольняючи заявлені вимоги позивача, суд першої інстанції виходив, що згідно змісту угоди ПрАТ «АІСЕ Україна» покладає на учасників системи придбання автомобілів в групах їх витрати, не вкладаючи при цьому власних коштів, що робить таку діяльність пірамідальною схемою, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Вищезазначене свідчить про порушення з боку відповідача прав позивача, введення його в оману, наявність ознак нечесної підприємницької практики. Суд прийшов до висновку, що оспорюваний договір є нікчемним внаслідок того, що його недійсність передбачена законом, в зв'язку з чим, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, укладена між позивачем та ПАТ «АІСЕ Україна» угода №210878 від 07.02.2006 року є недійсною, а грошові кошти сплачені за цією угодою підлягають поверненню у повному обсягу.

Колегія суддів судової палати вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 25 вересня 2008 року між позивачем та ЗАТ «АІСЕ Україна» було укладено угоду № 210878, з додатками № № 1, 2, відповідно до яких відповідач зобов'язався надати позивачу послуги з придбання транспортного засобу за системою придбання товарів у групі. Позивачем було сплачено внески по квитанціям по лютий 2011 року у сумі 44066,58 гривень, що підтверджується копіями платіжних доручень. У лютому 2011 року позивач звернувся до ПАТ «АІСЕ Україна» з заявою про розірвання Угоди укладеної між ним та просив повернути сплачені ним грошові кошти. Згідно листа відповідача від 18.03.2011 року ПАТ "АІСЕ Україна" повідомило позивача, що Угоду № 210878 розірвано.

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 зобов'язувалася вчасно та в повному обсязі виконувати обов'язки із внесення вступного платежу та періодичних платежів щодо сплати вартості транспортного засобу, адміністративних витрат тощо, а ЗАТ «АІСЕ Україна» - сформувати групу клієнтів за рахунок чистих внесків, з яких здійснюється придбання транспортного засобу.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів.

У той самий час предметом угоди сторін, укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобілів у системі «Автоплан», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля.

Відповідно до ст. 2 Угоди ЗАТ «АІСЕ Україна» гарантує надання кожному учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання ним усіх зобов'язань, передбачених Угодою.

Статтею 3 Угоди передбачено, що ЗАТ «АІСЕ Україна» зобов'язується надати учаснику системи послуги, які викладено в правилах функціонування системи «Автоплан» та неухильно виконувати свої зобов'язання для забезпечення функціонування системи.

При цьому відповідно до додатка № 2 до Угоди поняття «право на отримання автомобіля» означає право учасника одержати власне автомобіль та обов'язок товариства передати автомобіль у зазначений термін, якщо учасник на момент фактичної передачі автомобіля належно виконує свої зобов'язання. Водночас ЗАТ «АІСЕ Україна» зобов'язане надіслати постачальнику замовлення на передачу автомобіля учаснику протягом 5 робочих днів після того, як учасник, у якого виникло право на одержання автомобіля, здійснить відповідні платежі.

Відповідно до Угоди між ЗАТ «АІСЕ Україна» та виробником (дистриб'ютором чи імпортером) останній протягом 30 календарних днів з дня отримання замовлення зобов'язаний передати автомобіль учаснику, який одержав право на отримання автомобіля (п. 12.1 додатку № 2).

Передбачені Угодою умови дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, які названі в Угоді «чисті внески», «половинні чисті внески».

Відповідно до розділу 1 «Визначення термінів» додатку № 2 до Угоди «Цілий Чистий внесок» - це частина щомісячного повного внеску, який використовується для оплати автомобіля, «Половинний Чистий внесок» - це половина Цілого чистого внеску.

Згідно зі ст. 5 додатку № 2 до Угоди Чисті внески, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від вартості автомобіля, що у свою чергу є оплатою за товар - автомобіль.

Таким чином, в Угоді чітко передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину ціни автомобіля. Крім того, сплачені чисті внески перерахунку (у зв'язку зі зміною ціни автомобіля) не підлягають. Після одержання автомобіля та реєстрації його на своє ім'я споживач зобов'язаний і надалі сплачувати кошти за автомобіль до повної його оплати - 100 % від ціни автомобіля.

Отже, Угодою передбачена щомісячна сплата внесків за товар - автомобіль, який передається споживачеві в рамках укладеної Угоди, а не за можливість одержання права на купівлю товару.

Споживач, який виконав усі умови угоди, має повне право вимагати від ПрАТ «АІСЕ Україна» виконання свого зобов'язання, а саме: оплатити продавцю вартість автомобіля та передати автомобіль споживачу, незалежно від того, чи сплачують кошти інші споживачі.

За таких підстав, за системою придбання автомобілів у системі «Автоплан» кожний з учасників, який належним чином виконує зобов'язання за Угодою, отримує автомобіль через механізм, передбачений в Угоді, оскільки система функціонує таким чином, що кількість учасників групи, яким надається право на отримання автомобіля, відповідає кількості автомобілів, яку можна придбати за рахунок Чистого Фонду групи, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників групи.

На підставі викладеного колегія суддів судової палати вважає, що висновок суду про те, що діяльність ПрАТ «АІСЕ Україна» за Угодою сторін є функціонуванням «пірамідальної схеми» суперечить змісту п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з відсутністю головних ознак «пірамідальної схеми» - безтоварності та сплати компенсації одним учасником за рахунок інших, оскільки за схемою придбання товарів у групах придбавають товар усі учасники за рахунок об'єднання внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками схеми є тільки в часі одержання автомобіля кожним із них, за умови виконання своїх зобов'язань.

Крім того, для віднесення схеми до пірамідальної необхідно врахувати й інші норми чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, оскільки діяльність ПрАТ «АІСЕ Україна» з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття «фінансова послуга».

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Суд зазначених вимог закону не врахував і до правовідносин сторін не застосував.

Відповідно до додатку № 2 Угоди система «Автоплан» - це торговельна марка, що зареєстрована у відповідності з законодавством України та використовується для позначення послуг відповідача з адміністрування системи придбання автомобілів в групах, яка полягає в створенні груп покупців (учасників системи), метою яких є придбання автомобілів у порядку та на умовах, передбачених даною Угодою та Правилами.

Отже, отримання кожним споживачем автомобіля здійснюється виключно відповідно до платежів, здійснених ним самим, і незалежно від платежів інших клієнтів відповідача.

Як вбачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття «пірамідальна схема» та «придбання товарів у групах». Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності «пірамідальної схеми» згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти.

Висновок про саме таке застосування статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" міститься в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року справа № 6-40цс 13.

Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш «активними», за умови виконання ними умов договору.

Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми».

Наведене дозволяє визнати, що висновок суду щодо пірамідальності схеми придбання товарів у групах, який ґрунтується тільки на факті неотримання автомобілів усіма учасниками групи одночасно, а лише окремими учасниками й у певній послідовності, є помилковим.

Помилковим є й висновок суду про введення позивача в оману з підстав оплати ним не самого товару, а права купівлі товару та відсутності залучення власних коштів відповідача. Такий висновок суперечить нормам чинного законодавства й суті самого правочину, визначеного в ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення Угоди позивач отримав примірник Угоди та додатки до неї, які містять опис послуг ПАТ «АІСЕ Україна».

Відповідно до ст. 11 Угоди підписання цієї Угоди та додатків до неї є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами її умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Угоди й додатків до неї.

Таким чином, висновок суду про наявність обману та ознак «пірамідальної схеми» у діях ПАТ «АІСЕ Україна» під час укладення Угоди є помилковим і не узгоджується з положеннями п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з нормами Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дійшов висновку про те, що укладена сторонами Угода порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови, у зв'язку із чим ця Угода згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсною із застосуванням наслідків її недійсності.

Однак при цьому суд неправильно застосував норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановивши, у чому саме полягає несправедливість окремих положень Угоди; не вказав, чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсними саме цих (конкретних) умов Угоди та чи є підстави для визнання недійсним договору в цілому. Зазначивши, що підставою недійсності Угоди є несправедливість умов Угоди (ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»), суд послався на норму ч. 6 ст. 19 цього Закону, яка регулює питання недійсності угоди у зв'язку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною).

У той самий час ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Таким чином, суд не врахував, що ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Застосовуючи цю норму, суд зазначених положень не врахував, на підставі викладено, колегія суддів судової палати вважає, що вимоги позивача про визнання договору недійсним, стягнення з відповідача сплачених грошових коштів у сумі 44 066, 58 грн. та стягнення моральної шкоди необґрунтовані і задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 16 додатку № 2 до Угоди учасник, який ще не отримав автомобіль, може розірвати угоду за власним бажанням. Для цього необхідно письмово повідомити ПАТ «АІСЕ Україна» про розірвання Угоди. В судовому засіданні встановлено, що у лютому 2011 року позивач звертався до відповідача з заявою про розірвання угоди. Відповідач повідомив позивача про те, що договір розірвано на підставі статті 10 договору та статті 16, п.16.1. Правил функціонування АВТОПЛАНУ та повідомлено, що поверненню підлягають чисті внески, розраховані у відповідності до положень статті 16, п.16.3 Додатка №2. Відповідно до п.п.16.4.2., п.16.4. Додатку 2 передбачено порядок та умови повернення коштів у разі розірвання угоди. Однак при розгляді справи позивачем не заявлялися вимоги щодо стягнення сплачених грошових коштів внаслідок розірвання договору, що не позбавляє права позивача звернутися до суду з такими вимогами.

На підставі викладеного, у відповідності до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені заявлених вимог.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційна скарга ПрАТ «АІСЕ» задоволена у повному обсязі, при подачі апеляційної скарги апелянтом сплачено судовий збір у розмірі 606, 32 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 28.10.2016 року (а.с.128.) Виходячи із вимог ст.88 ЦПК України апелянту підлягає поверненню сума сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "АІСЕ Україна" задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 вересня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про визнання недійсним договору про надання послуг недійсним та стягнення коштів відмовити.

Зобовязати Державну казначейську службу України у Луганської області повернути Приватному акціонерному товариству "АІСЕ Україна" ( ) судовий збір у розмірі 606, 32 грн. сплачений 28.10.2016 року за наступними реквізитами: рахунок 0080, отримувач: м. Сєвєродонецьк/Апеляційний суд Луганської області, код отримувача 37944909, код банку отримувача 804013, банк отримувача: ГУ ДКСУ у Луганській області.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Cудді: