Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 323/662/16Головуючий у 1-й інстанції Мінаєв М.М.
№22-ц/778/2221/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 на підставі ст. 192 СК України звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визначити розмір аліментів з відповідача (батька) на його користь у розмірі 400,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він є інвалідом з дитинства 2 групи. За рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2013 року з відповідача на його користь утримуються аліменти у розмірі 60,00 грн. щомісячно. Він не працює на час подачі позову, отримує пенсію 1049,00 грн., перебуває у скрутному матеріальному становищі, потрібні кошти на ліки, товари першої необхідності. Він мешкає із матір'ю ОСОБА_4, яка є пенсіонеркою і отримує пенсію 1267,88 грн., вони підсобного господарства не тримають. Відповідач додаткової матеріальної допомоги не надає.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2016 року (а.с.33-34) позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 250,00 грн. щомісяця, починаючи з 03.02.2016 року і до зміни матеріального стану платника податків або одержувача аліментів.

На підставі ст. 367 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в межах стягнення за один місяць.

Позивач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 39-40) просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у позовних вимогах відмовити в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за цією скаргою відповідача було відкрито (а.с.51), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.53).

У судове засідання 19 травня 2016 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду справи (а.с. 55) відповідач ОСОБА_2 не з'явився, мешкає у Полтавській області, подав апеляційному суду поштою заяву (а.с.57-58), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом без його участі, апеляційну скаргу підтримує.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 305 ч.2 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю відповідача ОСОБА_2 за присутністю позивача ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, який у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду підтвердив, що він працював на час розгляду цієї справи судом першої інстанції (11 березня 2016 року) та працює зараз в Оріхівському РЕМ ВАТ «Запоріжжяобленерго», де його заробітна плата складає біля 1200,00 грн., як інвалід з дитинства довічно, він також отримує пенсію 1267,88 грн., він мешкає разом із матір'ю, яка, також отримує пенсію 1049,00 грн.; відповідач вже платить йому аліменти за рішенням суду від 13 травня 2002 року у розмірі 60,00 грн. щомісяця, розмір яких він фактично просив збільшити на підставі ст. 192 СК України до 400,00 грн. у цій справі, оскільки, виросли ціни, змінилась мінімальна заробітна плата, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов позивача у цій справі частково на суму стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 250,00 грн. щомісяця, починаючи з 03.02.2016 року, суд першої інстанції керувався ст. ст. 7, 182, 199-202 СК України, ст. ст. 10-11, 212, 214-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача у цій справі в частині їх задоволення.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Встановлено, що повнолітній позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.2) є інвалідом з дитинства довічно групи інвалідності, яка дозволяє йому працювати, зокрема в Оріхівському РЕМ ВАТ «Запоріжжяобленерго» та отримувати заробітну плату у розмірі біля 1200,00 грн., він також отримує пенсію 1049,00 грн. щомісяця (а.с.11), мешкає разом із матір'ю - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 яка також отримує пенсію 1267,88 грн. щомісяця (а.с.12).

Обставини, визнані сторонами у судовому засіданні, в силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Крім того, на користь позивача ОСОБА_3 з відповідача ОСОБА_2, як батька, стягуються у примусовому порядку аліменти у розмірі 60,00 грн. щомісяця, починаючи з березня 2002 року на підставі виконавчого листа № 2-943/2002, виданого на виконання рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2002 року (а.с.5-8).

Проте, позивач ОСОБА_3 у своєму позові у цій справі на підставі ст. 192 СК України (зміна розміру аліментів) просив визначити розмір аліментів з ОСОБА_2 у розмірі 400,00 грн., починаючи з дня звернення до суду (03 лютого 2016 року а.с.1).

Згідно із ст. 192 ч. 1 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції не звернув на це належної уваги та не змінив згідно резолютивної частини оскаржуємого рішення розмір аліментів з відповідача на користь позивача у цій справі, визначений раніше рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2002 року, з 60,00 грн. на 250,00 грн., а фактично повторно стягнув з відповідача на користь позивача у цій справі аліменти у розмірі 250,00 грн. щомісяця, починаючи з 03.02.2016 року (а.с.33-34).

Посилання суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні на ст. 192 СК України взагалі відсутні.

Хоча, ухвалюючи рішення, суд згідно із ч. 1 ст. 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. При вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (ст. 119 ЦПК України).

Не може бути підставою для збільшення розміру аліментів у цій справі з відповідача на користь позивача той факт, що аліменти в сумі 60,00 грн. на місяць не відповідають сучасному фінансово-економічному становищу в державі, не здатні забезпечити мінімальні потреби одержувача аліментів, не відповідають засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки, з часу первісного визначення розміру аліментів минуло майже чотирнадцять років, станом на час ухвалення рішення від 13.05.2002 року розмір мінімальної заробітної плати складав 140,00 грн., а визначений судом розмір аліментів в сумі 60,00 грн. на місяць складав майже половину мінімальної заробітної плати, станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції мінімальна заробітна плата складає 1378,00 грн.

Встановлено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ст. 6 ч.1 СК України).

Позивач ОСОБА_3 не є дитиною, а є повнолітньою особою, інвалідом з дитинства, має групу інвалідності (а.с.4), яка не перешкоджала йому станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції та зараз працювати в Оріхівському РЕМ ВАТ «Запоріжжяобленерго» та отримувати дохід.

Загальний щомісячний дохід позивача ОСОБА_3 у розмірі 2309,00 грн. (розрахунок: заробітна плата 1200,00 грн. + пенсія 1049,00 грн. + аліменти 60,00 грн. на підставі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2002 року а.с. 5-8) перевищує середній щомісячний дохід відповідача ОСОБА_2 у КП «Лубни - водоканал» у розмірі 1535,00 грн. (а.с. 22, розрахунок: дохід з січня 2015 року по грудень 2015 року 18415,84 грн. /12 місяців).

Крім того, позивач мешкає разом із матір'ю - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 яка отримує пенсію 1267,88 грн. щомісяця (а.с.12).

А відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є особою похилого віку та хворіє на «атеросклероз обох судин нижніх кінцівок ІІ-ІІІ ступенів, хронічну артеріальну недостатність, дисциркуляторну енцефалопатію ІІ ступеню з розсіяною неврологічною симптоматикою», яка потребує стаціонарного лікування або лікування на денному стаціонарі не менше двох разів на рік (рішення лікарсько - консультатівної комісії Любенської центральної міської лікарні а.с.23).

В силу вимог ст. 198 ч.1 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

При вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах справи, позивач ОСОБА_3 не довів суду у цій справі, що він є повнолітнім непрацездатним сином, який потребує матеріальної допомоги у зміненому більшому, ніж 60,00 грн., розмірі, визначеному раніше рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2002 року, та що цю допомогу може надавати йому його батько (відповідач) ОСОБА_2, оскільки змінились матеріальний або сімейний стан сторін, погіршилось або поліпшилось здоров'я когось із них тощо.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 позов позивача у цій справі не визнав (письмові заперечення а.с. 21).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_3 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Позивач ОСОБА_3 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову цій справі.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2016 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини у цій справі слід відмовити.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне роз'яснити позивачеві, що відмова у задоволенні його позову у цій справі не перешкоджає йому у подальшому звертатись до суду з позовом до відповідача окремо від цієї справи для вирішення вищезазначеного питання у разі зміни матеріального або сімейного стану сторін, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них тощо.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2016 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини у цій справі відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.