УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Шпиківський деревообробний завод» до ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, третя особа - Тульчинська районна державна адміністрація у Вінницькій області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Шпиківський деревообробний завод» про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання вселення правомірним, визнання недійсним договору за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 та товариство з обмеженою відповідальністю «Шпиківський деревообробний завод» (далі - ТОВ «Шпиківський деревообробний комбінат») звернулися до суду з указаним вище позовом,посилаючись на те, що 1 жовтня 2010 року між ними було укладено договір найму квартири АДРЕСА_1, строком до 1 жовтня 2015 року.

За згодою ОСОБА_4 у дане житло вселилася ОСОБА_5 зі своєю донькою ОСОБА_6

Позивачі зазначали, що згідно із умовами договору найму наймач не має права надавати житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, приватизувати, обмінювати та здійснювати його поділ, здавати в піднайом або вселяти в нього інших громадян.

Враховуючи те, що відповідачка добровільно не звільняє спірне жиле приміщення та продовжує у ньому проживати без правових на те підстав, просили усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житлом ТОВ «Шпиківський деревообробний завод» і порушення права користування квартирою ОСОБА_4 шляхом виселення ОСОБА_5 та її доньки ОСОБА_6 із вищевказаної квартири.

У грудні 2015 року ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, звернулася до суду з зустрічним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та ОСОБА_4 створили сім'ю, спільно проживали та вели господарство без реєстрації шлюбу, починаючи із 1 жовтня 2010 року - із дня їх вселення у спірне жиле приміщення, до моменту виселення відповідача з нього - 29 листопада 2013 року.

Оскільки ОСОБА_4 не проживає у квартирі із листопада 2013 року, вважала, що він втратив право на проживання в ній.

Вона здійснює утримання житла та сплачує вартість комунальних послуг.

Крім того, 1 жовтня 2015 року між ТОВ «Шпиківський деревообробний завод» та ОСОБА_4 укладено договір найму спірного житла, що порушує її житлові права.

Враховуючи викладені обставини, просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю її та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 1 жовтня 2010 року по 29 листопада 2013 року, визнати правомірним вселення її та дочки ОСОБА_6 у зазначену квартиру, визнати недійсним договір найму житла, укладений 1 жовтня 2015 року між відповідачами.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року ОСОБА_4 та ТОВ «Шпиківський деревообробний завод » відмовлено у задоволенні позову.

Позов ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, з 1 жовтня 2010 року по 29 листопада 2013 року.

Визнано правомірним вселення ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_2.

В іншій частині позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2016 року рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року скасовано в частині відмови ОСОБА_4 і ТОВ «Шпиківський деревообробний завод» у задоволенні позову та в частині задоволення позову ОСОБА_5 про визнання її вселення правомірним, ухвалено в зазначених частинах нове рішення.

Позов ОСОБА_4 та ТОВ «Шпиківський деревообробний завод» задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 і ТОВ «Шпиківський деревообробний завод» у користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 в частині визнання правомірним її вселення у спірну квартиру відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи частково рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житлом, а також про відмову у визнанні правомірним вселення ОСОБА_5 у спірну квартиру, апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 127-129, 132 ЖК Української РСР, належним чином оцінивши подані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_5 та її дочка ОСОБА_6 без правових підстав проживають у спірному жилому приміщенні, добровільно відмовляються його звільнити, чим порушують права ОСОБА_4 та ТОВ «Шпиківський деревообробний завод» на користування і розпорядження квартирою.

Колегія погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Рішення суду є правильним, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають однією сім'єю з листопада 2013 року. Строк дії договору, укладеного між ОСОБА_4 та товариством, закінчився 1 жовтня 2015 року і в цей же день укладено новий із терміном його дії до 1 жовтня 2020 року (а.с. 66). При цьому ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_6 в новій угоді не зазначені.

Рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скаргийого висновків не спростовують і зводяться до оцінки доказів, однак відповідно до ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про задоволення первісного позову та відмову у визнанні правомірним вселення ОСОБА_5 у спірне жиле приміщення.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
О.В. Закропивний С.П. Штелик