Ухвала

іменем україни

02 вересня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ізмайлова Т.Л., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати за нею право власності на житлову кімнату 2-4, площею 17,3 кв. м у житловому будинку літ. «А», сарай літ. «Б», літню кухню літ. «З» та душ літ. «Д», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 1988 року здійснено поділ житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі за яким 27/50 часток виділено ОСОБА_4, 23/50 часток виділено в спільне користування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сина ОСОБА_7 належить 23/100 частки. 54/100 частки будинку належать ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину та 23/100 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5

З 2002 року в будинку проживав син позивача ОСОБА_7, проводив там ремонт, дбав про ОСОБА_6, а потім про ОСОБА_8, яка і залишила на його ім'я заповіт.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що починаючи з 1988 року ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а потім і сама позивач утримували, добросовісно, відкрито та безперервно володіли, користувалися майном ОСОБА_5, просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, вважаю, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки ОСОБА_2 не є особою, в розумінні ст. 344 ЦК України, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним, оскільки під час користування 23/100 частинами будинку позивачу було достовірно відомо про те, що зазначена частка будинку належить іншій особі на праві власності.

З матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки викладені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності даних судових рішень. Викладені заявником обставини не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Обставин щодо порушення норм матеріального та процесуального права при розгляді даної справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,-

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Т.Л. Ізмайлова