22-ц/775/407/2016(м)
Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Хараджа Н.В.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.

суддів - Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

за участю секретаря - Собецької О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» (далі ПАТ «МЗВМ») про стягнення суми середнього заробітку

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Посилався на те, що з 31 серпня 1997 року працював робочим у ВАТ «МЗВМ». 14 січня 2004 року його було переведено на посаду заступника начальника спеціального відділу Служби цивільної оборони та спеціальних робіт ВАТ «МЗВМ», а 21 квітня 2004 року звільнено з посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23 березня 2011 року його було поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 31 жовтня 2011 року рішення Жовтневого районного суду від 23 березня 2011 року скасоване та у задоволенні позову відмовлено. При цьому, ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2011 року запропоновано ВАТ «Азовмаш» надати висновок щодо згоди профспілкового комітету ВАТ «Азовмаш» на його звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України. Протоколом президії профкому ВАТ «Азовмаш» від 26 жовтня 2011 року було надано згоду на його звільнення.

Оскільки його звільнили до отримання згоди профкому на звільнення, вважає його незаконним, у зв'язку з чим просив стягнути з відповідача середній заробіток за період з 21 квітня 2004 року по 26 жовтня 2011 року в розмірі 131 498 грв.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольский завод важкого машинобудування» про стягнення суми середнього заробітку відмовлено.

З вказаним рішенням не згодний позивач, який в апеляційній скарзі посилається на необґрунтованість та незаконність судового рішення і просить його скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення його позову. Зокрема, посилається на те, що Апеляційний суд Донецької області, переглядаючи рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23 березня 2011 року, погодився з фактом відсутності належного рішення профкому про дачу згоди на його звільнення з роботи. Цей факт не спростований і оскаржуваним рішенням від 22 березня 2016 року, а тому, за весь період з 21 квітня 2004 року по 26 жовтня 2011 року його звільнення не відповідало вимогам трудового законодавства - ст.ст.43,247 ч.1п.10 КЗпП України. Суд не дав належної правової оцінки цим нормам, чим допустив порушення норм процесуального права та порушив його права, оскільки до отримання згоди профкому на його звільнення адміністрація не вправі була не допускати його до роботи і на протязі всього цього часу він мав право працювати та отримувати заробітну плату. Недоотримана ним заробітна плата за цей період є збитками, які відповідач повинен йому відшкодувати.

Представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Тому, у відповідності з ч.2 ст.305 ЦПК України, справа розглянута у відсутність відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1, який підтримав доводи скарги та просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає , що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 працював у ВАТ «МЗВМ», яке є правонаступником ПАТ «МЗВМ», з 31 серпня 1997 року робочим, а з 14 січня 2004 року по 21 квітня 2004 року - заступником начальника спеціального відділу Служби цивільної оборони та спеціальних робіт ВАТ «МЗВМ». Звільнений з роботи 21 квітня 2004 року за п.3 ст.40 КЗпП України.

Обґрунтовуючи позов про стягнення середнього заробітку за період з 21 квітня 2004 року по 26 жовтня 2011 року, позивач посилався на те, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток з моменту звільнення по дату надання профкомом згоди на його звільнення. При цьому, позивач посилається на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23 березня 2011 року, яким наказ ВАТ «МЗВМ» про його звільнення був визнаний незаконним у зв'язку з неналежною письмовою згодою профспілкового комітету спецвідділу ВАТ «МЗВМ» на його звільнення.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а обставини щодо порушення роботодавцем його трудових прав, на які він посилається, як на підставу для задоволення позову, не доведені.

Колегія суддів не може не погодитися з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею ст. 235 КЗпП України передбачено окремий порядок стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 23 березня 2011 року позов ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визнання незаконними наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди було задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ №169 від 31 березня 2004 року ВАТ «МЗВМ» про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани відносно ОСОБА_1; визнано незаконним та скасовано наказ №74 від 7 квітня 2004 року ВАТ «МЗВМ» про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани відносно ОСОБА_1; визнано незаконним та скасовано наказ №83 від 21 квітня 2004 року ВАТ «МЗВМ» про звільнення ОСОБА_1 Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника спеціального відділу Служби цивільної оборони і спеціальних робіт ВАТ «МЗВМ». Стягнуто з ВАТ «МЗВМ» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 93853 грн., у відшкодування моральної шкоди - 5000 грн., у відшкодування витрат на правову допомогу - 5000 грн.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 31 жовтня 2011 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23 березня 2011 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ВАТ «МЗВМ» про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визнання незаконними наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди було відмовлено.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки позивача звільнено з роботи за проступок, вчинений після застосування дисциплінарних стягнень, які правомірно накладені на позивача за порушення трудової дисципліни та невиконання покладених на нього обов'язків без поважних причин, з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року, підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі немає.

З такими висновками апеляційного суду погодився Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який ухвалою від 19 вересня 2012 року рішення Апеляційного суду Донецької області від 31 жовтня 2011 року залишив без змін.

Виходячи з аналізу вказаних судових рішень, судами апеляційної та касаційної інстанції встановлена вина ОСОБА_1 у скоєнні порушень трудової дисципліни, законність та обґрунтованість наказів про його притягнення до дисциплінарного стягнення та звільнення позивача у відповідності з вимогами трудового законодавства. Такі висновки суду, згідно з вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України, не підлягають доведенню у даній справі, оскільки є преюдиційними - такими, що встановлені рішенням суду, яке набрало чинності і не можуть переоцінюватися апеляційним судом при розгляді даної справи.

Крім того, з матеріалів вбачається, що ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 червня 2014 року залишено без змін рішення Жовтневого районного суду м Маріуполя від 05 травня 2014 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог до Первинної профспілкової організації ПАТ «Азовмаш» про визнання недійсним протоколу засідання президії профспілки від 26 жовтня 2011 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_1

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, належним чином оцінив представлені сторонами докази і дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки він не ґрунтується на вимогах чинного трудового законодавства, а обставини, на які позивач посилається, як на підставу для задоволення позову, не доведені. Факт незаконності звільнення, що дає йому право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, спростований судовими рішеннями, які набрали чинності.

В апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції позивач на наявність нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду не посилався, доводи апеляції зводяться до переоцінки апеляційним судом наданих суду першої інстанції доказів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, рішення суду постановлено у відповідності з нормами матеріального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовною підставою для скасування рішення, у справі не встановлено,тому, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 березня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді: С.А. Зайцева

Л.М.Кочегарова