Справа № 310/109/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у якому зазначило, що 10.01.2008 р. відповідач отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязання за договором виконав в повному обсязі і надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не виконує зобовязання за договором та не сплачує грошові кошти, що підлягають оплаті за його умовами. Сума заборгованості складає 14 032,51 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача в повному обсязі.

У судове засідання представник позивача не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримав.

Відповідач у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні та в письмових запереченнях позов не визнав і пояснив суду, що заява від 10.01.2008 року є правочином, але не є договором. Всі інші документи не можуть бути визнані належними доказами укладення кредитного договору. Заява представляє собою формуляр з відповідними полями для заповнення клієнтом та співробітниками банку, але вона не містить згоди на укладення договору із зазначенням суми кредиту, процентної ставки, оскільки такі визначаються вже після підписання заяви.

Розрахунок заборгованості не містить відомостей про особу, яка його склала. Зазначений розрахунок підписано ОСОБА_2, але довіреність вказаної особи не містить повноваження на складання розрахунку заборгованості клієнтів. Право на ведення розрахунків заборгованості клієнтів повинні робити співробітники бухгалтерії юридичної особи, оскільки за ст. 8 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» організація бухгалтерського обліку юридичної особи покладається на власника або уповноважений орган.

Виходячи з сенсу ст. 638 ЦК України істотні умови договору виконані на були, а була досягнута згода тільки на підписання заяви, щодо надання кредиту. У вказаній заяві був прописаний строк дії кредиту, процентна ставка, розмір кредиту, але не зазначено права та обовязки сторін, відповідальність. Виходячи з вимог ст. 252 ЦК України строк дії заяви та кредиту складає два роки і закінчився 10.01.2010 року, тому з цього моменту не повинні нараховуватися відсотки, пеня, штраф. Позивач звернувся з позовом до суду 23.12.2015 року, чим пропустив строк позовної давності, який встановлено п. 4 ст. 267 ЦК України, тому просив застосувати строк позовної давності до основного зобовязання, а також штрафу та пені.

Позивачем не надано оригінали документів, а їх копії, які долучено до позовної заяви не відповідають п. 5.27 ДСТУ 4163-2003.

Позивачем не долучено до позовної заяви памятку клієнта та тарифи, які у сукупності із заявою, умовами та правилами надання банківських послуг складають кредитний договір. Таким чином, можна вважати, що позивачем не було надано до суду кредитний договір.

Розрахунок заборгованості не відповідає умовам договору, оскільки він містить підвищення процентної ставки з 36% до 72%, що є формою подвійної цивільно-правової відповідальності. Крім того, відповідачу нараховано штраф у розмірі 906,31 грн. У заяві передбачено, що в разі порушення термінів платежів позичальник зобовязаний сплатити банку штраф, який, на його думку, є неустойкою за договором. Вважав, що не відповідає ст. 61 Конституції України одночасне стягнення пені, штрафу та подвійних відсотків, а тому банк повинен визначитися, що саме він хоче стягнути з відповідача за порушення умов договору.

Позивач посилається на умови надання банківських послуг та правила користування платіжною карточкою, але не надав суду доказів, що підписана ОСОБА_1 заява стосується саме наданих до суду умов та правил надання банківських послуг, оскільки на останніх відсутні дата та підпис ОСОБА_1, не вказано місце складання. Зазначене свідчить про те, що відповідач не був з ними ознайомлений, а відповідно між банком та ОСОБА_1 не досягнуто згоди щодо істотних умов договору. У наданій банком заяві відсутні посилання на умови та правила надання банківських послуг.

Штрафні санкції не можуть бути стягнуті з відповідача, оскільки умови та правила надання банківських послуг жодним чином не повязані з відповідачем і до нього не відносяться.

Представник позивача вважав кредитний договір фіктивним правочином, дії банку були направлені на введення відповідача в оману стосовно умов договору та його виду. Крім того, ОСОБА_1 допустив помилку в результаті навмисних дій позивача, що тягне за собою визнання правочину недійсним.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Стаття 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивачем надано суду копію заяви від 10.01.2008 року у п. п. 4, 5 якої зазначено, що ОСОБА_1 ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, просив відкрити рахунок та надати кредит шляхом встановлення кредитного ліміту у сумі 1000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості. У заяві зазначено, що своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а.с.8).

Ознайомлення ОСОБА_1 з тарифами підтверджується довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 10.01.2008 року.

Пунктом 2 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що договір про надання банківських послуг складається з заяви, памятки клієнта, умов та правилах надання банківських послуг, тарифів (а.с.9-14).

Аналізуючи зазначені правові норми та надані суду докази, суд вважає, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 10.01.2008 року укладено кредитний договір, який за правовою суттю є договором приєднання і містить всі необхідні умови цього виду договору.

Вказаним договором відповідачем взято на себе зобовязання сплачувати відсотки за користування кредитом та повернути кредит.

Посилання представника позивача на невиконання вимог закону, що стосується обовязкового зазначення в договорі всіх його суттєвих умов не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки всі суттєві умови договору містяться в заяві, памятці клієнта, умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах.

Згідно розрахунку, заборгованість відповідача перед банком станом на 30.11.2015 року склала 14 032,51 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 6686,17 грн., заборгованість за процентами 5493,79 грн. (що складається з несплачених процентів на поточну заборгованість 363,05 грн., несплачені проценти на прострочену заборгованість 5130,74 грн.), заборгованість по комісії в сумі 946,24 грн., заборгованість по судовим штрафам 906,31 грн. (а.с. 4-7).

Представник позивача посилався на відсутність у представника позивача ОСОБА_2 повноважень на складання розрахунку заборгованості клієнтів, але він не взяв до уваги, що у розрахунку відсутнє посилання на його складання саме представником, а право на підписання останнім цього розрахунку надано йому довіреністю (а.с.16).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання мають виконуватись належним чином, відповідно до закону та умов договору.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні, встановлений строк (термін) то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України розмір і порядок отримання процентів за договором позики встановлюється договором. Правила ст. 1048 ЦК України поширюються і на відносини за кредитним договором (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, грошові кошти видав відповідачу, але останній умови договору не виконує, тому з нього підлягає стягненню заборгованість за кредитом 6686,17 грн., заборгованість за процентами 5493,79 грн. (що складається з несплачених процентів на поточну заборгованість 363,05 грн., несплачені проценти на прострочену заборгованість 5130,74 грн.,), а також 946,24 грн. комісії на користь позивача.

Щодо стягнення фіксованої частини штрафу в розмірі 250 грн. та процентної складової штрафу в сумі 656,31 грн., то суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 549 ч. 1 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме Довідкою про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, передбачено застосування штрафу (250 грн. + 5% від суми позову) при порушенні будь-якого із грошових зобов'язань, зазначених у договорі більш ніж на 120 днів, а також пені за несвоєчасне погашення заборгованості (та як наслідок - нарахування пені у вигляді базової процентної ставки по договору за кожний день прострочення та пені за кожний день прострочення 1%, але не менш ніж 10 грн. в місяць).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до положень ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-2003 цс 15.

Представник відповідача вважав подвійною формою цивільно-правової відповідальності збільшення відсоткової ставки з 36 % на 72 %, але із умов договору та розрахунку видно, що зазначені відсотки нараховувалися за користування грошовими коштами та як пеня за несвоєчасне виконання зобовязання, тому їх нарахування не суперечить ст. 61 Конституції України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Виходячи з основних засад цивільного права, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Із копії розрахунку заборгованості (а.с.4-7) видно, що відповідач здійснив останнє погашення за наданим кредитом 31.05.2015 року, що за статтею 264 ч. 1 ЦК України свідчить про переривання перебігу строку позовної давності.

Позивач звернувся з позовом до суду 13.01.2016 року, тобто в межах спеціальної та загальної позовної давності.

За таких обставин клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Посилання представника позивача на ненадання позивачем оригіналів доказів та невідповідність копій вимогам ДСТУ 4163-2003 року, суд не може взяти до уваги, оскільки стаття 64 ЦПК України не виключає надання суду копії письмового доказу, а витребування оригіналу здійснюється судом тільки за клопотанням осіб, які беруть участь у справі. Відповідачем та його представником не надано суду жодного доказу, який би підтверджував невідповідність копій доказів оригіналу. За таких обставин надані суду докази є допустимими.

Представник позивача зазначив, що умови та правила надання банківських послуг не стосуються відповідача, але не надав суду жодного доказу, що на момент укладення договору діяли інші умови та правила ніж ті, на які посилається позивач.

Крім того, представник позивача вважав кредитний договір фіктивним правочином та зазначав про введення відповідача в оману стосовно умов договору та його виду, допущення ОСОБА_1 помилки, що тягне за собою визнання кредитного договору недійсним, але не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би ці обставини підтверджував.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За матеріалами справи позивач сплатив судовий збір у розмірі 1378 грн., тому ці грошові кошти підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 64, 88, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 207, 257, 258, 264, 267, 530, 526, 546, 549, 626, 234, 638, 1048, 1054 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 13 126,2 грн. та 1378 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя