У х в а л а

28 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и л а :

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 5 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд Київської області 21 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково; визнав незаконним та скасував рішення Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 6 вересня 2007 року «Про розгляд заяви ОСОБА_5, яка проживає на АДРЕСА_1»; визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданий ОСОБА_5 28 лютого 2008 року управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі за № 44. У решті позову суд відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 5 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнила; рішення Апеляційного суду Київської області від 21 квітня 2016 року скасувала, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 лютого 2016 року залишила в силі.

14 грудня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статті 257, частини першої статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження підстави перегляду вказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року, 22 квітня, 10 червня 2015 року та 16 листопада 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 5 жовтня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, виходив з того, що позивачка пропустила строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України, оскільки право на звернення до суду з таким позовом у неї виникло ще у 2011 році з огляду на те, що про можливе порушення своїх прав та інтересів позивачка могла дізнатись саме в 2011 році при зверненні з відповідною заявою до сільської ради.

Суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що в позивачки право на звернення до суду з позовом виникло ще у 2011 році, тому на момент пред'явлення нею позову 3 листопада 2015 року строк позовної давності сплив.

Натомість у наданих постановах, на які посилається заявниця, Верховний Суд України дійшов таких висновків:

- у постанові від 29 жовтня 2014 року вказано, що для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення;

- у постанові від 22 квітня 2015 року йдеться про те, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у вересні 2013 року, що в розумінні частини першої 261 ЦК України є початком перебігу строку позовної давності;

- у постанові від 10 червня 2015 року зазначено про те, що відповідно до вимог частин першої та п'ятої статі 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права; крім того, для визначення моменту виникнення права на позов мають значення як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники;

- у постанові від 16 листопада 2016 року зроблено порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України і дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Таким чином, висновки, викладені в ухвалі суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року, 22 квітня, 10 червня 2015 року та 16 листопада 2016 року, на які заявниця посилається на обґрунтування своїх вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко