У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 14 вересня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є. суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 жовтня 2015 року, в с т а н о в и л а: У травні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, від якого мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 1994 році шлюб було розірвано. Після смерті батьків, ІНФОРМАЦІЯ_2 він успадкував квартиру АДРЕСА_1, про що Першою рівненського державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. На початку 2000 року до нього звернулась колишня дружина з проханням зареєструвати у помешканні їхнього сина і попросила підписати документи, надані нотаріусом. Вважав, що ним підписано договір довічного утримання, однак в середині 2013 року, звернувшись до соціальних служб з метою надання йому, як інваліду І групи, допомоги соціальними працівниками, дізнався, що квартира йому не належить. Вважає укладений договір таким, що вчинений внаслідок помилки, оскільки відповідач, скориставшись його безпорадним станом та довірою, свідомо ввела його в оману і спонукала на вчинення дій, які б він ніколи не вчинив, так як не мав наміру дарувати житло, яке є його єдиним місцем проживання, у зв'язку з чим просив суд на підставі ст. 243 ЦК УРСР визнати недійсним договір дарування від 04 березня 2002 року АЕР № 277401, укладений між ним та ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Січовою Т.І., зареєстрований в реєстрі за № 2167. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 07 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з недоведеності належними та допустимими доказами відсутності волевиявлення учасників спірного правочину на його укладення та введення позивача в оману, та, встановивши, що на момент вчинення правочину позивач мав відповідний обсяг цивільної дієздатності, дійшов висновку, що оспорюваний договір дарування укладено з дотриманням норм чинного законодавства, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позову та зазначив про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права. Проте з такими висновками судів у повній мірі погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог судами не дотримано. Судами встановлено, що 04 березня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, укладений договір дарування АЕР № 277401, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Січовою Т.І., зареєстрований в реєстрі за № 2167, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належала позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 листопада 1998 року, виданого Першою рівненською державною нотаріальною конторою. Згідно з п 4. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення чинного Цивільного кодексу України стосовно недійсності правочину та застосування строків давності. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Дійшовши висновку про недоведеність позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції послався на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 квітня 2011 року, яким встановлено, що позивач знав і усвідомлював те, що спірну квартиру він подарував своєму сину, а також врахував висновок судово-психіатричної експертизи від 21 травня 2015 року № 159/15, яким встановлено, що позивач в момент укладення спірного правочину, з урахуванням наявних у нього хвороб, прийманням ліків, сімейних обставин та індивідуально-психологічних особливостей, усвідомлював значення свої дій та міг керувати ними. При цьому суд вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Так, однією з підстав для визнання правочину недійсним є вчинення його дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд повинен установити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд на підставі ст. 243 ЦК УРСР визнати недійсним спірний договір дарування як такий, що укладений з використанням його безпорадного стану, під впливом помилки, обману та з використанням його довіри. Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову та визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд встановив обставини справи і визначив відповідно до них правовідносини на підставі ст. ст. 215, 225, 229, 230 ЦК України, які є взаємовиключними та самостійними для визнання правочину недійсним. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув та не зазначив, які норми права були судом застосовані. Крім того, як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позовом не доведено, що є самостійною підставою для цього. Вирішуючи питання про пропуск позивачем позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що застосування позовної давності можливе за встановлення факту порушення прав позивача. Висновки про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на їх недоведеність виключають необхідність застосування до правовідносин, що склалися, наслідків спливу позовної давності, що також залишилося поза увагою апеляційного суду. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді слід встановити характер спірних правовідносин, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, норму права, яка підлягає застосуванню, та чи пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права і ухвалити у справі законне і обґрунтоване рішення. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.М. Ситнік