Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 2-101/99
Провадження № 6/553/15/2016
У Х В А Л А

Іменем України

19.04.2016м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Чистик І.О.,

при секретарі Коломієць А.О.,

з участю заявника ОСОБА_1,

голови ОСОБА_2 сільської ради ОСОБА_3,

державного виконавця Кінаш Д.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради, КСП імені Благоєва, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання ордерів недійсними, виселення та стягнення шкоди (виконавчий лист № 2-101/99), -

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про зміну способу і порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради, КСП імені Благоєва, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання ордерів недійсними, виселення та стягнення шкоди (виконавчий лист № 2-101/99), посилаючись на те, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999 року ордер, виданий виконавчим комітетом ОСОБА_2 сільської ради народних депутатів Полтавського району від 18 серпня 1995 року № 30 на імя ОСОБА_4 на жиле приміщення в с. Куликівка, Полтавського району Полтавської області по вул. Калініна визнаний недійсним; виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з квартири по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району Полтавської області; зобовязано КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 інше житлове приміщення жилплощею 53 кв. м; зобовязано КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_1 квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району Полтавської області. 24.12.2002 року відбулась заміна боржника у виконавчому провадженні: КСП ім.. Благоєва замінено на ОСОБА_2 сільську раду, так як вона прийняла на баланс жилий фонд КСП. В 2004 році сімя ОСОБА_4 з дозволу ОСОБА_2 сільської ради приватизувала спірну квартиру. Рішенням Європейського суду з прав людини від 5.07.2012 року, яке набуло статусу остаточного 19.11.2012 року справа 15729/07 «Глоба проти України» було встановлено, що дане рішення не виконано внаслідок: бездіяльності ДВС, яка не наклала арешт на спірну квартиру, ОСОБА_2 сільської ради, яка дала дозвіл на приватизацію і не вжила заходи стосовно виконання рішення суду, відсутності у відповідача вільного належного жилого приміщення. Постановою ВДВС від 2.04.2015 року йому повернутий виконавчий лист без виконання так як у ОСОБА_2 сільської ради відсутнє присуджене майно, а також аналогічне йому. В п. 48 рішення Європейського Суду вказується, «що найвигіднішою формою відшкодування, (але не єдиною) буде виконання рішення суду від 10.03.1999 року, а заявник буде, наскільки можливо повернутий у становище, яке мав до порушення статті 6 Конвенції». Оскільки у ОСОБА_2 сільської ради відсутнє присуджене йому житло, а на балансі немає вільного аналогічного вже більше сімнадцяти років, вважав, що це і є обставинами, що ускладнюють чи виключають виконання рішення суду. Згідно рішення суду йому мала бути надана житлова площа 123,7 кв. м в новозбудованому будинку садибного типу з господарськими будівлями. З урахуванням викладеного, пропонував щоб йому виплатили вартість за неотримане новозбудоване житло, щоб він теж міг його побудувати. Виходячи з опосередкованої вартості новозбудованого будинку садибного типу з господарськими будівлями по Україні розрахував, що така вартість складає 1398304 гривень. З урахуванням викладеного, заявник просив: замінити спосіб виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999 року в спосіб, що установить сам суд, в противному випадку зазначити як повинно виконатися рішення суду в теперішній час, або винести ухвалу про заміну способу виконання рішення суду від 10.03.1999 року: замість зобовязати КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_1 квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району Полтавської області замінити спосіб виконання рішення суду на стягнення з ОСОБА_2 сільської ради на його користь відшкодування за не отримане житло в сумі 1398304 гривні. В подальшому заявником подані зміни та доповнення до заяви про заміну способу і порядку виконання рішення суду від 10.03.1999 року (а.с. 52), згідно яких просив: замінити спосіб виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999 року в спосіб, що установить сам суд, в противному випадку зазначити як повинно виконатися рішення суду в теперішній час, або винести ухвалу про заміну способу виконання рішення суду від 10.03.1999 року: замість зобовязати КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_1 квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району Полтавської області замінити спосіб виконання рішення суду на стягнення з ОСОБА_2 сільської ради на його користь відшкодування за не отримане житло в сумі 1507281 гривня.

В судове засідання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 не зявились, про час та місце розгляду заяви повідомлялись належним чином, у звязку з чим суд вважає можливим розглянути заяву у їх відсутність на підставі наявних доказів.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні подану заяву про зміну способу та порядку виконання рішення суду підтримав з викладених в ній підстав. Вважав, що суд має застосувати при винесенні рішення Постанову Пленуму Вищого господарського суду України, використовуючи ст. 8 ЦПК України.

Голова ОСОБА_2 сільської ради ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, пояснивши, що ОСОБА_2 сільська рада пропонувала ОСОБА_1 інше приміщення, але воно не відповідає вимогам до житлового приміщення, йому невідомо яким чином можна виконати судове рішення, оскільки належного житлового приміщення надати ОСОБА_1 в теперішній час вони не мають можливості.

Державний виконавець Кінаш Д.І. в судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечувала, у звязку з тим, що рішення суду не виконано вважала обґрунтованою заяву в частині зміни способу виконання рішення, вирішення питання щодо розміру грошової суми, яка підлягає стягненню, залишила на розсуд суду.

Суд, заслухавши осіб, що зявились в судове засідання, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 2-101/99, надані державним виконавцем матеріали виконавчого провадження, проаналізувавши надані докази, вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням суду від 10.03.1999 року позов ОСОБА_1 задоволений частково - визнано недійсним ордер, виданий виконкомом ОСОБА_2 сільської ради народних депутатів Полтавського району та області від 18.08.1995 року № 30 на ім'я ОСОБА_4 на жиле приміщення по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району та області, виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з вказаної квартири, зобовязано КСП імені Благоєва надати їм інше житлове приміщення площею 53 кв.м, а ОСОБА_1 - квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району та області, в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено (справа № 2-101/99, том 1, а.с. 358-362).

Ухвалою Полтавського обласного суду від 08.04.1999 року в задоволенні касаційних скарг ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відмовлено, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999 року залишено без змін (справа № 2-101/99, том 1, а.с. 371-372).

Постановою президії Полтавського обласного суду від 04.02.2000 року частково задоволений протест заступника Генерального прокурора України, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999 року та ухвала судової колегії Полтавського обласного суду від 08.04.1999 року змінені в частині надання жилого приміщення сім'ї ОСОБА_4, виклавши в цій частині в наступній редакції: "Зобовязати КСП ім. Благоєва Полтавського району надати ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 інше житлове приміщення, яке за розміром не менше за те, яке вони займали до вселення в спірну квартиру"(справа № 2-101/99, том 1, а.с. 384-391).

Вказане судове рішення було звернуто до виконання.

Постановою державного виконавця від 24.12.2002 року замінено боржника у виконавчому провадженні КСП ім. Благоєва на ОСОБА_2 сільську раду, на баланс якої передано обєкти соціального побуту, які перебували на балансі КСП ім. Благоєва, в тому числі житловий фонд (а.с. 11).

В порядку ч.3 ст. 61 ЦПК України судом встановлено, та не заперечувалось учасниками процесу, що на примусовому виконанні у ВДВС Полтавського РУЮ та згодом в Октябрському ВДВС Полтавського МУЮ перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-101 від 27 вересня 2000 року, виданого Ленінським районним судом м. Полтави, про зобовязання КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_1 квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка, Полтавського району, Полтавської області.

08.02.2001 року державним виконавцем ВДВС Полтавського РУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Виконавче провадження зупинялось на час вирішення питання про передачу житлового фонду КСП ім. Благоєва на баланс ОСОБА_2 сільської ради та згодом відновлювалось.

На підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради від 04 вересня 2002 року обєкти соціального побуту, які перебували на балансі КСП ім. Благоєва, прийнято у комунальну власність сільської ради.

Постановою державного виконавця від 24.12.2002 року замінено боржника у виконавчому провадженні КСП ім. Благоєва у звязку з прийняттям господарським судом Полтавської області рішення про скасування державної реєстрації на ОСОБА_2 сільську раду, на баланс якої передано обєкти соціального побуту, які перебували на балансі КСП ім. Благоєва, в тому числі житловий фонд.

Під час здійснення виконавчого провадження державні виконавці ВДВС Полтавського РУЮ та Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ протягом 2001-2005 років неодноразово зверталися до Ленінського районного суду м. Полтави з поданнями про встановлення порядку виконання судового рішення, зміну способу і порядку виконання судового рішення у звязку неможливістю його виконання в частині виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з квартири по вул. Калініна в с. Куликівка, Полтавського району Полтавської області, про зобовязання КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_1 квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка, Полтавського району Полтавської області та рішення суду про зобовязання КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 інше житлове приміщення, яке за розміром відповідає вимогам ст.ст. 47,48 Житлового кодексу України, але не менше за те, яке вони займали до вселення в спірну квартиру, через відсутність вільного житла на території ОСОБА_2 сільської ради. В задоволенні подань державних виконавців суд відмовляв з різних підстав.

Постановою начальника Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ від 14.08.2007 року прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-101, виданого Ленінським районним судом м. Полтави, про зобовязання КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_1 квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району у з підстав, передбачених п. 11 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". Проте ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 20.11.2007 року вказана постанова була скасована.

22.02.2008 року державним виконавцем Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ винесено постанову про відновлення провадження, у звязку з невиконанням судового рішення на голову ОСОБА_2 сільської ради державним виконавцем накладений штраф, проте незважаючи на ці заходи рішення Ленінського районного суду виконане не було, про що державним виконавцем 25.07.2008 року складений відповідний акт.

30.09.2008 року державним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів № 2-101, виданих Ленінським районним судом м. Полтави на підставі рішення суду від 10.03.1999 року. Постанови державного виконавця були оскаржені до суду стягувачем ОСОБА_1, але ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2008 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 11.12.2008 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 було відмовлено з посиланням на те, що обставини справи та докази дають підстави вважати, що постанови про закінчення виконавчого провадження були прийняті державним виконавцем відповідно до вимог Закону та в межах повноважень державного виконавця (а.с. 57-60).

Крім того, судом встановлено, що постановою державного виконавця ВДВС Полтавського районного управління юстиції ОСОБА_8 від 2.04.2015 року повернуто стягувачу ОСОБА_1 виконавчий лист № 2-101/99 виданий 14.02.2008 року про зобовязання ОСОБА_2 сільської ради надати ОСОБА_1 квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району Полтавської області у звязку з тим, що у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або аналогічне майно, яке можливо надати в рахунок виконання рішення суду (а.с. 15).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції ОСОБА_8 від 18.11.2015 року відкрито виконавче провадження № 49326434 про примусове виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999 року (виконавчий лист № 2-101/99, виданий 14.02.2008 року).

Відповідно до ч.1 ст.373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Аналогічні положення містить ч.1 ст. 36 Закону України "Про виконавче провадження".

Крім того, згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст. 373 ЦПК України і ст.121 ГПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

З пояснень учасників процесу та оглянутих в судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження, що були надані державним виконавцем, встановлено, що на час розгляду поданої ОСОБА_1 заяви про зміну способу і порядку виконання рішення суду виконавче провадження № 49326434 не закінчено. Згідно пояснень державного виконавця, та оглянутих судом матеріалів виконавчого провадження, за період з 18.11.2015 року (дня відкриття виконавчого провадження № 49326434) по теперішній час, державним виконавцем були направлені в грудні 2015 року та січні 2016 року 2 запити до ОСОБА_2 сільської ради Полтавського району щодо наявності майна, а також складений 25.12.2015 року та 25.03.2016 року акт про відсутність майна, яке підлягає стягненню. Інших виконавчих дій з примусового виконання рішення суду державний виконавець не вчиняв. В той же час присутній в судовому засіданні державний виконавець вважав, що заява про зміну способу і порядку виконання рішення суду підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.75 Закону України Про виконавче провадження, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Відповідно до ч.2 ст.4 цього ж Закону під час виконання рішень державний виконавець має право на безпосередній доступ до баз даних і реєстрів, у тому числі електронних, що містять інформацію про боржників, їхнє майно та кошти.

А відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України Про виконавче провадження вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень.

Відповідно до п.п..1, 3 ч.3 ст.11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Разом з тим, в наданих суду матеріалах про встановлення способу та порядку виконання, а також в оглянутих в судовому засіданні матеріалах виконавчого провадження, що були надані суду державним виконавцем, відсутні дані про належне виконання державним виконавцем зазначених вимог закону щодо прийняття всіх передбачених законом заходів до виконання рішення суду про зобов?язання боржника надати стягувачу жиле приміщення. Зокрема відсутні будь-які відомості та документи про проведення та результати перевірки наявності у боржника ОСОБА_2 сільської ради Полтавського району майна, яке відповідає вимогам, встановленим у рішенні суду, та може бути надане стягувачу ОСОБА_1; відсутні будь-які запити державного виконавця до відповідних органів про наявність у власності або іншому ведені боржника конкретних жилих приміщень; також відсутні відомості про наявність у боржника жилих приміщень, які державний виконавець вправі та був зобов?язаний отримати згідно із Порядком доступу державних виконавців до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 1964/5 від 26 грудня 2012 року.

Таким чином, державний виконавець не вжив заходів в межах наявних прав та обовязків до примусового виконання рішення суду від 10.03.1999 року, визначених ч.1 ст.2, ст.11 Закону України Про виконавче провадження, не встановив та не перевірив наявність конкретного переліку жилих приміщень, наявних у власності або володінні, віданні, на балансі у боржника ОСОБА_2 сільської ради Полтавського району, не встановив, чи є серед зазначених жилих приміщень вільне жиле приміщення, не використав жодного свого повноваження з переліку численних повноважень, наданих йому Законом України Про виконавче провадження, а лише обмежився отриманням листів від боржника про відсутність жилого приміщення, та складенням 25.12.2015 року та 25.03.2016 року актів про відсутність майна, не вживши жодних заходів для реальної перевірки таких тверджень боржника. При цьому акти, складені державним виконавцем про те, що при виїзді державного виконавця за адресою: с. Куликівка, вул. Колективістів, буд. 54, встановлено, що боржником ОСОБА_2 сільською радою судове рішення не виконано, а саме: квартира по вул. Калініна в с. Куликівка ОСОБА_1 не надана, у звязку з тим, що квартира станом на 25.12.2015 року територіальній громаді не належить не відповідають п. 1.5.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5від 02.04.2012, оскільки не містять відомостей про те, в чому полягали суть і характер проведених виконавчих дій, яким саме чином була встановлена державним виконавцем належність або відсутність майна, які документи були вивчені, які заходи в межах наявних у державного виконавця повноважень були прийняті для встановлення наявності такого майна та яким є висновок за наслідками складення цих актів.

З урахуванням викладеного, суд встановив, що вивчені в судовому засіданні матеріали не містять достатніх доказів, які б дозволили дійти висновку про вжиття державним виконавцем вичерпних дій для виконання судового рішення, про наявність обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. У той же час суд вважає, що невжиття державним виконавцем вичерпних дій для примусового виконання рішення суду може призвести до порушення прав стягувача, гарантованих Європейською конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Також судом встановлено, що відповідно до п.40 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» від 05 липня 2012 року, яке набуло статусу остаточного 19 листопада 2012 року, навіть якщо заявник і мав захищене законом право вселитися та проживати у квартирі, про яку йдеться, вона не стала його житлом в розумінні ст. 8 Конвенції, у звязку з чим в п.41 Рішення зазначено про відхилення скарги в цій частині відповідно до п.п. а п.3 та п.4 ст. 35 Конвенції.

Згідно п.46 цього Рішення заявник вимагав 8000 євро відшкодування моральної шкоди, завданої надмірною тривалістю провадження щодо його житлового позову. Він також вимагав 37355 євро відшкодування матеріальної шкоди, як компенсацію вартості квартири, реалізувати право володіння якою він так і не міг.

Відповідно до п. 48 цього рішення Суд, належним чином врахувавши свої висновки у цій справі, зазначає, що найвідповіднішою формою відшкодування буде виконання судового рішення від 10 березня 1999 року, яким було підтверджено право заявника на оренду квартири. Таким чином заявник буде, наскільки це можливо, повернутий у становище, яке мав до порушення ст. 6 Конвенції. Крім того, Суд не має жодних сумнівів у тому, що заявник зазнав страждань та розчарування через встановлені порушення. Здійснюючи оцінку на засадах справедливості, він присуджує заявнику 5000 євро відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до резолютивної частини Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» від 05 липня 2012 року, яке набуло статусу остаточного 19 листопада 2012 року, Суд одноголосно:

1. Оголошує скаргу щодо надмірної тривалості провадження щодо житлового позову прийнятою, а решту скарг у заяві неприйнятною.

2. Постановляє, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у звязку з тривалістю провадження;

3. Постановляє, що а) упродовж трьох місяців держава-відповідач має сплатити заявнику 5000 (пять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватися; ця сума має бути конвертована в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

б) зі спливом зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на зазначену вище суму нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано три відсоткові пункти;

4. Відхиляє решту вимог заявника щодо справедливої сатисфакції ( а.с. 4-10).

За таких обставин посилання на невиконання Рішення Європейського суду з прав людини у вказаній справі, як на підставу для зміни способу та порядку виконання рішення суду від 10.03.1999 року не обґрунтовується обєктивними даними.

Крім того, відповідно до останнього абзацу п.3 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, повязаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року виконання рішення, ухвали суду є невідємною частиною судового процесу, нове провадження за заявою, поданням щодо виконання судового рішення не відкривається.

За таких обставин, відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України, при розгляді цієї заяви про зміну способу і порядку виконання рішення суду від 10.03.1999 року, суд враховує висновки і мотиви, з яких були скасовані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, викладені в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.09.2014 року за наслідками касаційного розгляду справи за заявою ОСОБА_1 від 31.01.2014 року про зміну способу і порядку виконання рішення суду від 10.03.1999 року в одній тій самій цивільній справі. Відповідно до вказаної ухвали, постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_1 про зміну способу виконання судового рішення, суд першої інстанції замість зобовязання надати житло, стягнув грошову компенсацію, змінивши таким чином рішення по суті, що був не вправі робити (а.с. 20-21).

Окрім цього, відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, суд враховує правові позиції Верховного Суду України в конкретних справах, зокрема висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений в постанові у справі № 6-1829цс15 від 25.11.2015 року, якою відмовлено в задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення, оскільки задовольняючи заяву про зміну способу виконання судового рішення з повернення майна (відновлення становища, яке існувало до порушення п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України) на стягнення його вартості (відшкодування майнової шкоди п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України) суди фактично змінюють рішення суду по суті та самостійно змінюють спосіб захисту, передбачений статтею 16 ЦК України.

У звязку з викладеним, подана ОСОБА_1 заява про зміну способу і порядку виконання рішення суду від 10.03.1999 року щодо зміни зобовязання надати квартиру по вул. Калініна в с. Куликівка Полтавського району Полтавської області на стягнення відшкодування вартості будівництва аналогічного житла в розмірі 1507281 (один мільйон пятсот сім тисяч двісті вісімдесят одна) гривня не може бути задоволена судом, оскільки це суперечить вимогам ч.4 ст. 338 та ч.1 ст. 360-7 ЦПК України.

Крім того, суд вважає необхідним відмовити в решті заяви, оскільки ст. 373 ЦПК України не передбачає можливості самостійного визначення судом зміни способу і порядку виконання судового рішення.

На підставі викладеного, п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", Постанови Верховного суду України в справі № 6-1829цс15 від 25.11.2015 року, ст.ст. 2, 4, 5, 11, 36, 75 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 209-210, 338, 360-7, 373 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради, КСП імені Благоєва, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання ордерів недійсними, виселення та стягнення шкоди (виконавчий лист № 2-101/99) - відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_9