У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 21 грудня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю: позивача представника позивачаЗавгородньої І.М., Мазур Л.М., ОСОБА_4, ОСОБА_5, Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, Гостомельської селищної ради Київської області про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, рішення сільської ради, усунення порушень права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 липня 2015 року, в с т а н о в и л а: У квітні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що вона є власником будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0800 га за вказаною адресою. На підставі рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 16 лютого 2012 року надано дозвіл на складання проекту відведення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0,0800 га. Рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 24 травня 2012 року затверджено проект землеустрою відведення вказаної земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд і будівель по АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що у вересні 2014 року відповідач демонтував огорожу земельної ділянки, пошкодивши фундаменту будинку, і шляхом незаконного встановлення бетонних стовпів заволодів частиною належної їй земельної ділянки, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів, вважає, що визначення меж земельної ділянки відповідача проводилось без погодження із сумісними власниками, а тому просила суд визнати недійсними: свідоцтво про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 24 грудня 2013 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_8», визначити межі земельної ділянки відповідача та внести відповідні виправлення у Державному земельному кадастрі, а також зобов'язати відповідача демонтувати неправомірно встановлені межові знаки (бетонні стовпчики), забороняти йому вчиняти будь які дії чи роботи на належній їй земельній ділянці. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 липня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову. У касаційні скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим заява підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано доказів виготовлення відповідачем технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку з порушеннями законодавства, захоплення ним частини її земельної ділянки, пошкодження огорожі і частини фундаменту і знаходження їх на його земельній ділянці, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати, що оскаржуваним рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 24 грудня 2013 року порушуються права позивача щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, у зв'язку з чим відмовив у визнанні його недійсним та врахувавши, що інші вимоги є похідними від вимог про визнання недійсним рішення селищної ради, також відмовив у їх задоволенні. Проте з такими висновками судів в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогами оскаржувані рішення не відповідають. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 125 ЗК України (далі - ЗК України), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 2011 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,0800 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, а також будинку з господарськими спорудами за вказаною адресою. На підставі рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 16 лютого 2012 року позивачу надано дозвіл на складання проекту відведення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0,0800 га. Рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 24 травня 2012 року затверджено проект землеустрою відведення спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд і будівель по АДРЕСА_1. Крім того, рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 21 листопада 2013 року відповідачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для ведення садівництва по АДРЕСА_1. Рішенням Гостомельської селищної ради від 24 грудня 2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,0100 га у власність ОСОБА_8 для ведення садівництва в АДРЕСА_1 та надано її у власність за рахунок земель житлової та громадської забудови. За змістом ст. 91 Земельного кодексу України, власники земельних ділянок зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Згідно зі ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Статтею 107 ЗК України, передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Вирішуючи спір, суд першої інстанції послався на те, що згідно з повідомленням Держземагенства у м. Ірпені Київської області від 30 жовтня 2014 року накладок на земельну ділянку позивача не виявлено. Разом з тим, за інформацією Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 07 листопада 2014 року за даними зведеного кадастрового плану земельна ділянка відповідача накладається на земельну ділянку позивача. Площа накладення земельних ділянок складає 0,0180 га. Як вбачається з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № ДС-31-28-0.21-3264/23-15 від 02 червня 2015 року за результатами розгляду документації із землеустрою, які стали підставою для внесення відомостей про земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 (ОСОБА_4) та НОМЕР_1 (ОСОБА_8) з'ясовано наступне: координати поворотних точок меж земельної ділянки відповідача з кадастровим номером НОМЕР_1 які містяться в документації із землеустрою, що стала підставою для формування цієї земельної ділянки, відповідають координатам поворотних точок меж земельної ділянки, які внесено до Державного земельного кадастру, а координати поворотних точок меж земельної ділянки ОСОБА_4 з кадастровим номером НОМЕР_2, які містяться в документації із землеустрою, що стала підставою для її формування, не відповідають координатам поворотних точок меж земельної ділянки, які внесено до Державного земельного кадастру та роз'яснено, що приведення координат поворотних точок меж земельної ділянки позивача, наявних в Державному земельному кадастрі у відповідність до документації із землеустрою, яка стала підставою для внесення цих відомостей до Державного реєстру земель, призведе до невідповідності відомостей про цю земельну ділянку її фактичному місцю розташування та до накладань зазначеної земельної ділянки на земельні ділянки суміжних співвласників. З огляду на викладене, судом першої інстанції не перевірено наявність в матеріалах справи даних щодо конфігурації спірних земельних ділянок, їх взаємного розташування, можливого накладення земельних ділянок та точні розміри і координати такого накладення, та не звернуто уваги, що позивач зверталась до правоохоронних органів з приводу порушення відповідачем її прав. Крім того, суд першої інстанції не дослідив та не перевірив матеріалів землевпорядних справ, залишивши поза увагою, що державні акти на право власності на земельну ділянку підлягають виготовленню та видачі за певною процедурою, встановленою Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, відповідно до п. 2.2 якої підготовчі роботи, окрім іншого, включають: аналіз матеріалів проекту відведення земельної ділянки; підготовку виписки з земельно-облікових документів про площу земельної ділянки; аналіз висновку державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); аналіз висновку органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; підбір планово-картографічних матеріалів та збирання інформації про опорну геодезичну мережу; проведення рекогносцирування по зовнішній межі земельної ділянки. Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції не врахував, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0800 га з 2011 року, при цьому вказана земельна ділянка у неї не вилучалася і право власності на неї не припинялося, в той час як відповідач набув право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га з 2013 року, а тому без перевірки даних щодо конфігурації спірних земельних ділянок та їх взаємного розташування, висновок про відсутність накладок на земельну ділянку позивача є передчасним. Отже, в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам їх право на звернення до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи з метою усунення існуючих розбіжностей, а також не з'ясував: чи відповідає фактичний порядок користування земельними ділянками сторонами правовстановлюючим документам на земельні ділянки та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування, а також чи мало місце порушення землекористування, зокрема порушення сторонами встановлених меж, чи має місце порушення права володіння, розпорядження та користування, належною позивачеві на праві власності земельною ділянкою зі сторони відповідача, внаслідок встановлення останнім огорожі, не перевірено чи мало місце переміщення спірної межі позивачем або відповідачем. Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и в: Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович В.І. Мартинюк