Справа № 443/1642/15 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/4339/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, представника відділу освіти

Жидачівської районної державної адміністрації

Львівської області - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 18 травня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2звернувся з позовом до відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області про поновлення його на посаді начальника групи технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 9667.80 грн. та стягнення витрат на правову допомогу у сумі 1500 грн.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги факт його поновлення на посаді начальника господарської групи згідно наказу № 331 від 08.07.2015 року, оскільки фактично дану посаду не вводили в штатний розпис групи технічного нагляду, а поновили його на посаді начальника групи тезнічного нагляду, що підтверджується штатним розписом групи технічного нагляду, який затверджений 07.07.2015 року і діє з 20.05.2015 року. Також апелянт зазначає, що його було звільнено із займаної посади без додержання вимог ст. 42 КЗпП України, оскільки він був звільнений із займаної посади начальника господарської групи з 08.09.2015 року, а виведення даної посади із штатного розпису мало відбутись 09.09.2015 року, а тому звільнення його з посади відбулось, коли ще посада не була виведена із штату і скорочення посади не відбулось. Відповідно до вимог чинного законодавства під час процедури звільнення йому формально було запропоновано вакантні посади, однак жодна із запропонованих вакансій не відповідала його досвіду адміністративної роботи і не створювала належних умови праці.

Крім цього зазначає, що фактичного скорочення в групі технічного нагляду не відбувалось, оскільки одночасно в штат групи було введено посади провідного спеціаліста з кадрової роботи (0,5 ставки), енергоменеджера (0,5 ставки) і механіка (1 ставка). З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника відділу освіти Жидачівської РДА ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а доводи позивача про те, що йому не було запропоновано вакантні посади, є безпідставними, оскільки роботодавцем було запропоновано вакантні посади, від працевлаштування на які позивач відмовився.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Стаття 49-2 КЗпП України передбачає порядок вивільнення працівників. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації працівник за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

З наказу №22- к від 01.02.2008 року вбачається, що ОСОБА_2 був прийнятий на посаду начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської райдержадміністрації Львівської області.

Наказом №59- к від 19.05.2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської РДА згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області 01.07.2015 року ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської РДА.

Наказом №331 від 05.07.2015 року на виконання рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01.07.2015 року, позивача ОСОБА_2 було поновлено на посаді начальника господарської групи та було внесено зміни у штатний розпис групи технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області та введено у штат групи посаду начальника групи з 20.05.2015 року.

Наказом №337 від 08.07.2015 року по відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області "Про зміни в штатному розписі групи технічного нагляду відділу освіти" було ліквідовано посаду начальника групи технічного нагляду з 09.09.2015 року та позивача ОСОБА_2 попереджено про наступне звільнення із займаної посади, що не заперечується відповідачем.

Наказом №201-к від 04.09.2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області з 08.09.2015 року згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відділом освіти Жидачівської райдержадміністрації дотримано вимог трудового законодавства, а саме, положень ст. 49-2 КЗпП України, оскільки відповідачем було запропоновано ОСОБА_2 протягом періоду часу з 25.08. 2015 року до 08.09.2015 року вакантні посади у підпорядкованих відділу освіти навчальних закладах, що позивачем не заперечувалося.

З матеріалів справи вбачається, що згідно зі штатним розписом групи технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області станом на 07.07.2015 року, у штаті наявні 15 посад, в тому числі посада начальника групи технічного нагляду, а згідно зі штатним розписом групи технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області станом на 12.10.2015 року, у штаті групи 14 посад, посада начальника групи технічного нагляду штатним розписом не передбачена.

Проаналізувавши вказані обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що дійсно у групі технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА, мало місце скорочення штату працівників, за рахунок посади начальника групи, на яку з 20.05.2015 року був поновлений позивач на підставі рішення Жидачівського районного суду Львівської області, а тому доводи позивача про те, що при його звільненні на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, фактично не відбулось скорочення штату, вірно не взято до уваги судом першої інстанції.

Щодо доводів апелянта про те, що при його звільненні не були дотримані вимоги ст. 49-2 КЗпП України, і йому не було запропоновано відповідачем всіх вакантних посад, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах1, 2 і 6 ст.40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в спільній постанові судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 1 квітня 2015 р. у справі №6-40цс15, частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відділ освіти Жидачівської РДА запропонував ОСОБА_2 до моменту звільнення вакантні посади у підпорядкованих відділу освіти навчальних закладах, однак, від всіх запропонованих позивач відмовився, що також підтверджено в судовому засіданні і не оспорюється позивачем.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, з часу попередження ОСОБА_4 про наступне вивільнення до моменту його звільнення, у підпорядкованих Жидачівському районному відділу освіти навчальних закладах були вакантні посади, а саме, посада вчителя початкових класів Гніздичівської ЗОШ 1-111 ступеня, посада вчителя початкових класів Любшанської ЗОШ 1-11 ступеня, посада вихователя групи продовженого дня Жидачівського НВК, які, як встановлено судом апеляційної інстанції позивачу не пропонувалися, від працевлаштування на які він не відмовлявся.

Дипломом МБ Н Х №005161, виданим 01.07.1999 року, підтверджується, що ОСОБА_2 закінчив Дрогобицький державний педагогічний університет ім. І. Франка за спеціальністю «початкове навчання», йому присвоєно кваліфікацію спеціаліста «вчитель початкових класів». А відтак, на думку колегії суддів, позивач, з урахуванням його освіти, кваліфікації міг працювати на посаді вчителя початкових класів.

Наявність вищезазначених вакантних посад представником відділу освіти Жидачівської РДА не заперечувалася в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині поновлення на посаді начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської РДА підлягають до задоволення, оскільки при звільненні ОСОБА_2 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України відділом освіти Жидачівської РДА не було дотримано вимог ст. 49-2, оскільки позивачу не було запропоновано працевлаштування на всіх вакантних посадах, наявних у підпорядкованих відділу освіти навчальних закладах.

Оскільки позивача було прийнято на посаду начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської РДА, і наказом №201-к від 04.09.2015 року його було звільнено саме з цієї посади, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 підлягає поновленню на посаді, з якої був незаконно звільнений, тобто, на посаді начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації.

Посилання відповідача на ст. 26 Закону України «Про загальну середню освіту», відповідно до якої призначення на посаду та звільнення з посади заступників та керівників та інших педагогічних працівників державного та комунального загальноосвітнього навчального закладу здійснюється відповідним органом управління освітою за попереднім поданням керівника загальноосвітнього навчального закладу, на те, що у зв»язку з відсутністю такого подання керівників Гніздичівськї ЗОШ 1-111 ступеня, Любшанської ЗОШ 1-11 ступеня, Жидачівського НВК, вищезазначені посади не могли бути запропоновані позивачу, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано доказів звернення до керівників цих начальних закладів з приводу необхідності працевлаштування ОСОБА_2Б та їх відмови у такому поданні.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган,який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за час розгляду справи судом першої інстанції постійно уточнювалася щодо розміру середнього заробітку, тобто, позивач пов»язував розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу, з днем ухвалення судом рішення про поновлення на роботі.

Оскільки суд першої інстанції відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позову про поновлення на роботі і у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про незаконність звільнення позивача, у зв»язку з чим задовольнив позовну вимогу про поновлення позивача на посаді начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської РДА, на думку колегії суддів підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахунок якого слід провести на час ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про поновлення позивача на роботі.

Згідно з абз.3 п.32 постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на корись працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв»язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими абз.3 п.2 постанови КМ України 1995 р. №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов»язана відповідна виплата.

З довідки про доходи №653 від 31.08.2016 р. вбачається, що ОСОБА_2 за березень 2015 р. нараховано 2216.63 грн., за квітень 2015 року 2395.95 грн., всього - 4612.58 грн.; кількість робочих днів у березні 2015 року 21, у квітні 2015 року - 21, всього 42 дні, а відтак середньоденний заробіток ОСОБА_2 становить 109.82 грн.

Середній заробіток за 2015 рік становить: 71 день х 109.82 = 7797.22 грн.; за 2016 рік 168 днів х109.82=18449.76 грн., а всього 26246.98 грн.

А відтак, з відділу освіти Жидачівської РДА на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, який на момент ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про поновлення позивача на посаді становить 26246.98 грн. Такий розрахунок середнього заробітку ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу проведено на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року.

Що стосується вимоги ОСОБА_2 про стягнення 1500.00 грн. за надання правової допомоги, то як вбачається з розяснень в п.п. 47 і 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи відсутність розрахунку витрат, вірною є відмова суду першої інстанції у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 1500 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 18 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області з 08 вересня 2015 року.

Стягнути з відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_2 26246.98 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В задоволенні решти позовних вимог позивача відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_5