Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_3 про приведення земельної ділянки до попереднього стану, за касаційною скаргою Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Львівська міська рада звернулась до суду з указаним вище позовом, у якому просила зобов'язати ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0056 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу об'єкта площею 66,1 кв. м.

На обґрунтування позову позивач зазначав, що відповідно до договору оренди землі від 30березня 2010 року підприємцю ОСОБА_4 передано в оренду зазначену вище земельну ділянку терміном на три роки. Термін дії цього договору оренди землі завершився 30 березня 2013 року.

Згідно із інформацією, наданою Департаментом містобудування Львівської міської ради, жодних договірних відносин щодо використання земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_2, загальною площею 0,0056 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, після припинення дії договору оренди землі від 30 березня 2010 року № С-1692 не виникало. Львівська міська рада передавала у користування вищевказану земельну ділянку лише для обслуговування малої архітектурної форми, що вказує на те, що Львівська міська рада не погоджувала відповідачу забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Земельна ділянка площею 0,0056 га,кадастровий № НОМЕР_1 на момент передачі в оренду була вільною.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час по АДРЕСА_1 знаходиться об'єкт площею 66,1 кв.м, що перебуває у власності відповідача. Львівська міська рада, яка є власником спірної земельної ділянки, не погоджувала встановлення на ній будь-яких об'єктів.

З огляду на викладене позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Львівської областівід 24 травня 2016 року, у задоволені позову Львівської міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі Львівська міська рада, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить нежитлове приміщення магазину, позначене літ. «Б-1», що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 66,1 кв. м., на підставі договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_4 й посвідченого 29 серпня 2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5

За змістом вказаного договору дарування нежитлове приміщення знаходиться на земельній ділянці площею 0,0056 га, кадастровий номер НОМЕР_3.

Підстави користування вказаною земельною ділянкою у договорі не зазначені.

Попередній власник набув це майно на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17 квітня 2013 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову Львівської міської ради, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач є власником спірного нежитлового приміщення магазину, право власності на яке набуте у встановленому законом порядку, тому відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України з моменту набуття ним права власності на цю будівлю він набув і право користування земельною ділянкою, на якій вона знаходиться, а тому демонтаж нерухомого майна призведе до порушення його права власності.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

За змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Звертаючись до суду із позовом, Львівська міська рада зазначала, що є власником земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_1, загальною площею 0,0056 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно до договору оренди землі від 30 березня 2010 року фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 було передано в оренду вказану вище земельну ділянку, термін дії якої завершився 30 березня 2013 року.

Вищевказана земельна ділянка (п. 15 договору оренди землі від 30 березня 2010 року) передавалась для обслуговування малої архітектурної форми.

Відповідно до п. 3 договору оренди в оренду передавалась земельна ділянка без об'єктів нерухомого майна.

Львівська міська рада не надавала згоду на передачу у користування чи у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 і з 2013 року не погоджувала розміщення на вказаній земельній ділянці будь-яких споруд.

Однак суди, встановивши, що ОСОБА_3набув право власності на нежитлове приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 66,1 кв. м, на підставі договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_4, належним чином не дослідили зміст цього договору, не з'ясували чи не звертався попередній власник до відповідного повноважного органу з відповідною заявою про надання земельної ділянки необхідної для обслуговування приміщення магазину, чи виділялась ОСОБА_4, як попередньому власнику магазину, земельна ділянка для обслуговування цього нерухомого майна, якщо так, то у яких розмірах й коли була виділена земельна ділянка та чи перейшло за договором дарування право на земельну ділянку новому власнику цього магазину.

Таким чином, суди не врахували положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) й не встановили всіх фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик