Справа № 344/8192/15-ц
Провадження № 2/344/1286/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 201 6 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту, складеного 12.11.2012 року ОСОБА_3, недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту, складеного 12.11.2012 року ОСОБА_3, недійсним, мотивуючи тим, що вона є рідною сестрою ОСОБА_3, яка померла 22.05.2014 року у віці 82 років. Після смерті сестри звернулась до Першої Івано-Франківської державної ноторіальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки, чоловік сестри помер у 2013 році, а дітей у них не було. Позивачка є спадкоємцем І черги спадкування за законом. Та довідалась, що за життя сестра у листопаді 2012 році склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла належну їй на праві власності квартиру, яка знаходиться АДРЕСА_1 своєму племіннику. Позивачка протягом всього літнього життя соєї сестри постійно займалась її утриманням та постійно допомагала їй. Проте, після смерті її чоловіка відповідач племінник ОСОБА_4 забрав її до себе додому в с. Тязів. Позивачка намагалась переконати відповідача привезти сестру до м. Івано-Франківська та дати їй можливість доглядати за нею. Проте, ОСОБА_4 впустив до квартири проживати чужих людей. ОСОБА_3 за життя пообіцяла, що її квартира після смерті перейде у спадок позивачці, оскільки, крім неї сестрою ніхто не опікувався останні роки її життя. Позивачка впевнена, що у ОСОБА_3 не було підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь відповідача, а тому вважає, що даний заповіт складений під впливом обману, помилки або ж її сестра ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. З 80 року життя у її сестри постійно проявлялися порушення її психічного стану, у звязку з чим в подальшому до кінця її життя в неї спостерігалося порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та памяті, постійно змінювалися відношення до життя, суспільства та самої себе.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задоволити.

Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні прти позову заперечили, суду повідомили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є рідними сестрами матері відповідача. Заповідач ОСОБА_3 проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_2. Від шлюбу дітей у подружжя не було. Після смерті чоловіка у 2012 році ОСОБА_3 залишилась сама та враховуючи її вік потребувала сторонньої допомоги. ОСОБА_5 було поховано в с. Тязів Тисменицького району Івано-Франківської області. У звязку з цим ОСОБА_3 переїхала проживати до відповідача в с. Тязів, де знаходилась на його утриманні. 14.11.2012 року тітка склала заповіт, яким заповіла належну їй квартиру відповідачу. У 2013 році внаслідок падіння отримала тяжку травму ноги у звяку з чим у період з 11.10.2013 року по 26.10.2013 року знаходилась на лікуванні у травматологічному відділенні Івано-Франківської МКЛ №1. Усі витрати на лікування поніс відповідач. Придбано стабілізатор для шийки стегнової кістки віртістю 3 586 грн. та інше. Доводи позивачки стосовно недбалого ставлення до заповідачки є надуманими. Необгрунтованими та непідтвердженими будь-якими доказами є твердження позивачки, що заповідачка не усвідомлювала значення своїх дій, не керувала ними та не було її волевиявлення на складання заповіту. У ОСОБА_3 ніколи не було психоневрологічного розладу, вона ніколи не лікувалась з даного приводу та не перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері. З наведених підстав просив у позові відмовити.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 повідомили, що за життя чоловіка ОСОБА_3 позивачка допомагала своїй сестрі по господарству(побілити, зварити їжу), а після смерті чоловіка відповідач забрав ОСОБА_3 до себе в с. Тязів на її прохання, доглядав її бо вона склала на нього заповіт. Про заповіт дізнались на похороні чоловіка ОСОБА_3 з її слів. Похованням ОСОБА_3 займався відповідач.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 повідомили, що ОСОБА_3 після смерті свого чоловіка переїхала в с. Тязів до свого племінника. ОСОБА_3 після похорону при свідках повідомила, що квартиру свою зповідає племіннику ОСОБА_4, а він буде її доглядати. ОСОБА_4 займався похованням чоловіка ОСОБА_3, опікувався нею, оскільки ОСОБА_3 зламала ногу, оплачував лікувавання після проведеної операції, здійснював за нею належний догляд. За життя ОСОБА_3 була адекватною людиною, психічно здоровою. Похованням ОСОБА_3 займався відповідач.

Свідок ОСОБА_14М.(приватний нотаріус) повідомила, що при посвідченні заповіту були присутні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Жінка повідомила, що її чоловік помер, дітей у неї нема, захотіла оформити заповіт на племінника, який буде доглядати її аж до смерті. Нею було прочитано заповіт вголос. ОСОБА_3 було розяснено що таке заповіт, чи не чинеться на неї тиск, це була її воля, розуміла свої дії. Оскільки, не була оформлена спадщина після смерті чоловіка не могли швидше оформити документи на племінника.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у родинних відносинах(рідні сестри), що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія ЯВ №274771 позивачки(а.с.5) та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження батьками сестер зазначені ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (а.с. 8).

Відповідно до повторної копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_14 І-ОЛ №076390 ОСОБА_17 змінила своє прізвище на ОСОБА_11(а.с.6). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу ОСОБА_18 змінила своє прізвище на ОСОБА_3 (а.с.7). Як вбачається з повторної копії свідоцтва про смерть ОСОБА_19 І-НМ №193075 виданої 30.07.2014 року ОСОБА_3 померла 22.05.2014 року, про що складений відповідний актовий запис за №827(а.с.4).

За життя ОСОБА_3, заповіла 14.11.2012 року належну їй на праві власності квартиру, яка знаходиться АДРЕСА_3 своєму племіннику ОСОБА_2. Даний заповіт складено та посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО ОСОБА_14 14.11.2012 року, зареєстрований за №3393 (а.с. 27).

Після смерті ОСОБА_3 07.09.2014 року до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом подала ОСОБА_1 (а.с. 93), а також нотаріусу 23.09.2014 року була подана заява ОСОБА_4В.(а.с. 109). Нотаріусом було повідомлено ОСОБА_1 про наявність заповіту складеного на ОСОБА_4 А тому, 24.11.2014 року позивачка звернулась із заявою до Першої Івано-Франківської Державної ноторіальної контори про її намір оскаржити заповіт в судовому порядку та просила не видавати свідоцтво на спадщину за заповітом, оскільки, ОСОБА_3 на її думку багато років перед смертю хворіла на розсіяний склероз (а.с. 119).

Проте, як вбачається з листа виданого Обласною психоневрологічною лікарнею №3 від 08.04.2015 року № 3035, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2 за даними ОПНЛ №3 за медичною допомогою не зверталась, на амбулаторному та стаціонарному обліку не числиться (а.с. 29).

За статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом (стаття 66).

Проте, як було встановлено в судовому засіданні із пояснень свідків ОСОБА_3 усвідомлювала значення своїх дій та була її воля на складання заповіту. ОСОБА_3 не страждала психоневрологічним розладом та ніколи не лікувалась з даного приводу.

Право на предявлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави недійсності заповіту. Так, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК, на яку посилаються позивачка та представник позивачки, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК України). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що у ОСОБА_3, починаючи з 80-го року життя постійно проявлялися порушення її психічного стану, у зв»язку з чим в подальшому до кінця її життя в неї спостерігалося порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам»яті. Постійно змінювалося відношення до життя, суспільства та самої себе. Проте, впродовж життя недієздатною вона не визнавалася, опіка над нею не встановлювалась.

В матеріалах справи міститься клопотання позивачки про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи від 22.02.2016р. (а.с.140, 141), однак крім, медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 у період з 11.10.2013 року по 26.10.2013 року з основним захворюванням (клінічнй діагноз: закритий черезвертельний перелом правої стегнової кістки із зміщенням відламків. Закритий перелом хірургічної шийки правої плечової кістки) позивачкою суду не представлено жодних медичних матеріалів. А посилання представника позивачки, що супутнім був діагноз: ІХС. Кардіосклероз дифузний. Гіпертонічна хвороба І нічим не підтверджений, жодних медичних документів чи інших доказів суду не представлено. Ухвалою суду від 15.09.2016 року у задоволенні клопотання позивачки про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи було відмовлено, оскільки, жодних медичних документів на виконання ухвали суду про витребування доказів, чи надання зі сторони учасників процесу, які б містили достатні дані про психічні захворювання ОСОБА_3, необхідних для призначення посмертної судово-психіатричної експертизи до матеріалів справи не долучено.

Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Зважаючи на те, що позивачка не довела суду факт не усвідомлення значення дій та керування ними ОСОБА_3 на момент складання та посвідчення заповіту, не представила суду жодних доказів для призначення посмертної судово-психіатричної експертизи в даній справі, інших доказів на підтвердження доводів позову суду не надала, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позовних вимогах за недоведеністю.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 16, 225, 1257 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту, складеного 12.11.2012 року ОСОБА_3, недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Пастернак І.А.