Справа № 357/9753/15-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/6238/16 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 26 27.12.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участі секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року позивач ПАТ «Альфа Банк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищезазначених угод відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором № 2608/1007/88-031 від 23 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк». За умовами даного кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 26000 доларів США, а відповідач зобов'язалася повернути кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк виконав свої зобов'язання, надавши ОСОБА_2 кредит у сумі 26000 доларів США, але відповідач зобов'язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 09 квітня 2015 року має прострочену заборгованість за кредитом 10617,68 доларів США, що еквівалентно 249625,21 грн., за відсотками 257,14 долари США, що еквівалентно 6045,45 грн., пеня 83,32 долари США, що еквівалентно 1958,88 грн. Просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 257629,54 грн. та судовий збір.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2015 року позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено, стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 257629,54 грн. та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2015 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд відкрив провадження не за її місцем проживання, яке знаходиться у м. Києві; в рішенні суд посилається на копії документів, наданих позивачем в кількості 106 аркушів, які відсутні в матеріалах справи. Вказувала, що у неї відсутня заборгованість у розмірі, зазначеному в рішенні, однак суд її не перевірив, а позивач не довів належними та допустимими доказами. Вважає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2011 року № 15-рп/2011 неможливе дострокове стягнення кредиту та необґрунтовано великих штрафних санкцій. Крім того, спірний кредитний договір є неукладеним, оскільки в ньому відсутні умови, необхідність яких визначена ст. 99 Конституції України, ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 18, п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 13, ч. ч. 1, 2 ст. 524, ч. 1 ст. 533, ч. 3 ст. 533, ч. 1 ст. 624 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про Національний Банк України», п.п. г) п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 23 жовтня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2608/1007/88-031, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 26000 доларів США на строк по 22 жовтня 2017 року на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Кредит надається банком у готівковій формі через касу банку на підставі заяви позичальника з урахуванням вартості і ліквідності майна, що передається позичальником в іпотеку банку. Позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Згідно п. 3.3 кредитного договору проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця в період по 10 число включно за попередній місяць та на момент повернення кредиту через касу банку. Проценти за користування кредитом визнаються простроченими наступного дня після терміну їх сплати, визначеного цим пунктом.

Згідно п. 8 кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. За невиконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених п.п. 5.1.6 - 5.1.12, 9.4, 9.5 цього договору позичальник сплачує банку штраф у розмірі 2 % від суми, зазначеної в п. 1.1 даного договору, за кожен випадок.

09 червня 2009 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 2608/1007/88-031, за умовами якого кінцевий строк повернення кредиту визначено 23 жовтня 2017 року (п. 1.1. договору про внесення змін) та встановлено розмір щомісячного платежу у сумі 343,87 доларів США, що має вноситися позичальником, починаючи з 10 липня 2009 року до 10 числа кожного місяця (п. 3.1.1. договору про внесення змін).

Згідно з положеннями п. 9.1 договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору, у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов'язань за цим договором та/або умов договору іпотеки, зазначеного в п. 2.1 цього договору, та/або у випадку порушення позичальником строків платежів, встановлених п. 3.1, 3.3 цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов'язаний виконати зазначені зобов'язання в порядку, передбаченому п. 9.2., 9.3. цього договору.

25 травня 2012 року право вимоги за кредитним договором перейшло до ПАТ «Дельта Банк», 15 червня 2012 року внаслідок укладеного договору цесії права вимоги за вищевказаним кредитним договором набуло ПАТ «Альфа Банк».

Станом на 09 квітня 2015 року має прострочену заборгованість за кредитом 10617,68 доларів США, що еквівалентно 249625,21 грн., за відсотками 257,14 долари США, що еквівалентно 6045,45 грн., пеня 83,32 долари США.

Банк скористався правом вимоги про дострокове повернення кредиту, звернувшись з такою вимогою до позичальника 21 квітня 2015 року, яку боржником не виконано, що є підставою звернення із позовом у даній справі.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил підсудності.

У договорі про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 09 червня 2009 року адресою позичальника зазначено: АДРЕСА_1. Зазначена адреса вказана місцем реєстрації проживання і в копії паспорта ОСОБА_2, що долучений до матеріалів кредитної справи. Обов'язок повідомляти про зміну місця проживання (реєстрації) за п. 5.5 договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору покладено на позичальника. Враховуючи те, що ОСОБА_2 про такі зміни кредитора не повідомляла, банк звернувся із позовом до суду за місцезнаходженням відповідача з урахуванням адреси, яку позичальник вказав у реквізитах кредитного договору.

Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, із яким погоджується і колегія суддів, що за кредитним договором, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і відповідачем ОСОБА_2 утворилася заборгованість внаслідок невиконання відповідачем умов кредитного договору, а отже виникає необхідність захисту права позивача, до якого перейшло право вимоги, шляхом стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором. Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку ПАТ «Альфа Банк», заборгованість відповідача за кредитним договором складає: прострочену заборгованість за кредитом 10617,68 доларів США, що еквівалентно 249625,21 грн., за відсотками 257,14 долари США, що еквівалентно 6045,45 грн., пеня 83,32 долари США, доказів на спростування даної суми заборгованості відповідачем не надано.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги щодо непризначення судом економічної або бухгалтерської експертизи для перевірки правильності нарахування позивачем розміру заборгованості, оскільки докази наявності такої заборгованості надані позивачем, а відповідач, не погоджуючись із ними, повинен їх самостійно, а за необхідності - за сприяння суду спростувати, в тому числі і шляхом звернення до суду із клопотанням про призначення відповідної експертизи, чого останнім зроблено не було.

Колегія суддів відхиляє заперечення ОСОБА_2 щодо законності способу передачі прав вимоги до позивача, виражене у заяві про перевірку наявних в матеріалах справи копій їх оригіналам та актів прийому-передачі до них та сум, враховуючи, що перехід права вимоги за кредитним договором до ПАТ «Альфа-Банк» суд першої інстанції встановив із нотаріально завіреної копії договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, додатку до цього договору із зазначенням прізвища ОСОБА_2 у переліку відступлених кредитних договорів, які досліджені у судовому засіданні. Суд перевірив відповідність незавірених копій документів про відступлення права вимоги дослідженим у судовому засіданні документам та у відповідності до ст. 138 ЦПК України повернув нотаріально завірені копії стороні, яка їх подала. Таким чином, належність та достовірність доказів про перехід права вимоги судом встановлені.

Така позиція колегії суддів узгоджується із висновками ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року по даній справі (а. с. 163).

При цьому колегія суддів враховує, що договори купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та від 15 червня 2012 року відповідачем не оспорювались в передбаченому законом порядку, чинність даних договорів, які укладались за участі вказаних банків в процесі передачі активів і кредитних зобов'язань, не була предметом розгляду суду першої інстанції і відповідачем зустрічного позову з цього приводу не заявлялося, тому в силу вимог ст. 204 ЦК України дані правочини є правомірними.

Відповідач у апеляційній скарзі посилається також на те, що положення кредитного договору містять несправедливі умови щодо валюти боргу у доларах США, оскільки у разі зміни курсу валют погіршується становище позичальника, а також в частині великих, на думку відповідача, штрафних санкцій у вигляді пені.

На підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнається недійсним правочин, вчинений під впливом обману та умови якого є несправедливими (якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача).

Із наведених підстав кредитний договір не оспорювався та не визнавався недійсним.

Відхиляються і доводи апеляційної скарги про те, що кредитор не має індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому не володіє необхідним обсягом цивільної дієздатності для надання кредиту в іноземній валюті та отримання виконання кредитного зобов'язання у доларах США, з огляду на таке.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним, не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у кредитора ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Зазначені правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України № 6-1680 цс15 від 10 лютого 2016 року, № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Позивач заявив до стягнення суму боргу в національній валюті, а тому наявність у ПАТ «Альфа-Банк» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не входить до предмета доказування у справі.

Разом з тим, судом першої інстанції неправильно застосовано положення закону про нарахування й стягнення пені у зобов'язанні, що визначене в іноземній валюті.

Відповідно до ч 2 ст. 546 ЦК України пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання, виходячи зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року, відповідно до вимог ст. 192 ЦК України - розрахунок пені має здійснюватись у грошові одиниці України - гривні.

За п. 8.3. договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору, пені та/або штрафи сплачуються позичальником у національній валюті за офіційним курсом Національного банку України на день сплати.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення.

За розрахунками позивача, пеню обчислено у доларах США та переведено у еквівалент у гривні за курсом Національного Банку України станом на 09 квітня 2015 року. Період нарахування пені починається із жовтня 2012 року, однак заборгованість за пенею виникла лише в серпні 2014 року (а. с. 32).

Таким чином суд першої інстанції не звернув уваги на зміст вимог закону й договірних положень про те, що пеня повинна обчислюватись у національній валюті за кожен місяць прострочення і переводитись у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк нарахування пені, що значно впливає на кінцеву суму у зв'язку із зміною курсу іноземної валюти.

Колегія суддів здійснює таке переведення станом на дату зарахування платежу за відповідним курсом Національного Банку України.

Так, пеня в розмірі 0,50 доларів США станом на 01 жовтня 2014 року еквівалентна 6,48 грн., 1,67 доларів США станом на 01 листопада 2014 року еквівалентна 21,63 грн., 0,42 доларів США станом на 01 грудня 2014 року еквівалентна 06,32 грн., 05,98 доларів США станом на 01 січня 2015 року еквівалентна 94,36 грн., 7,20 доларів США станом на 01 лютого 2015 року еквівалентна 116,26 грн., 16,42 доларів США станом на 01 березня 2015 року еквівалентна 441,01 грн., 40 доларів США станом на 01 квітня 2015 року еквівалентна 938,06 грн., 11,13 доларів США станом на 09 квітня 2015 року еквівалентна 261,01 грн., що разом дорівнює 1885,13 грн., і саме в цьому розмірі пеня підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Враховуючи, що в рішенні суду першої інстанції заборгованість зазначена в цілому, без її розбиття на складові, часткове скасування рішення є неможливим, а отже воно підлягає скасуванню в повному обсязі.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 257555,79 грн., із якої заборгованість за основною сумою кредиту - 249625,21 грн., за відсотками -6045,45 грн., пенею - 1885,13 грн., та судові витрати в розмірі 2575,56 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.