03.05.2016 227/804/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого cудді Здоровиці О.В.

при секретарі Сисенко Ю.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди батька, третя особа служба у справах дітей Добропільської районної державної адміністрації, -

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом обґрунтовуючи його наступним. Зазначає, що вона з відповідачем перебували в шлюбі з 1986 року по 2015 рік. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу батьків мешкає разом з матірю в м.Дзержинськ (м.Торецьк) п.Кирово, вул..Нова 1/69. Вихованням та утриманням сина займається саме позивачка. Місто в якому вона проживає з неповнолітнім сином знаходиться в зоні антитерористичної операції у зв»язку з чим вона переживає за фізичний та моральний стан дитини, яка постійно знаходиться в стресовому стані, так як постійно бачить військову техніку, озброєних осіб, яких зустрічає на вулицях міста. Піклуючись про нормальний розвиток своєї дитини вона вирішила тимчасово вивезти дитину за межі міста в Російську Федерацію, де мешкають її родичі. Але відповідач без обґрунтування своєї позиції відмовляється надати нотаріальний дозвіл на виїзд сина за межі України, що на думку позивачки суперечить інтересам їх малолітнього сина. На підставі викладеного просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України малолітнього сина ОСОБА_5 без згоди батька ОСОБА_4 та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги позивача ОСОБА_3 і просила їх задовольнити. Зазначила, що позивачка з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час є розірваним. Від шлюбу мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_6. Відповідач ні якою участю у житті дитини не приймає, аліменти не сплачує, не цікавиться життям дитини. На даний час позивачка, у зв»язку з тим, що на території України проводиться АТО, і дані дії також впливають на стан її дитини, вирішили виїхати для відпочинку до своїх родичів в Російську Федерацію, але відповідач без будь-яких причин не хоче давати дозвіл на вивіз дитини. Взагалі він самоусунувся від вирішення цього питання. Враховуючи наведене, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги позивача і надати дозвіл на виїзд з України ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу його батька ОСОБА_4, з прямуванням до Російської Федерації і терміном перебування у цій державі в літній період і до 15 вересня 2016 року.

Відповідач в судове засідання не з»явився. Про час і місце судового розгляду належним чином був повідомлений.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У звязку з викладеним, враховуючи думку представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача по матеріалам, які є в наявності в справі і постановити заочне рішення, направивши за місцем мешкання відповідача копію рішення суду для відома.

Представник третьої особи - ОСОБА_2 не заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_3 і вважала, що відпочинок дитини за межами території АТО бути сприяти його фізичному та психологічному здоров»ю.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він є батьком позивачки і дідусем малолітнього ОСОБА_5. Зазначив, що його донька позивачка дійсно планує, з метою оздоровлення дитини, вивезти онука за межі України, до родичів, які проживають в Російській Федерації, а саме до його братів. З батьком онука його донька розлучена і вони тривалий час вже не спілкуються. Відповідач життям свого сина не цікавиться і ніякої допомоги сину не надає. Зі слів своєї доньки йому відомо, що через соціальну мережу донька спілкувалася з відповідачем і просила надати дозвіл на вивіз дитини за межі України в Російську Федерацію до родичів, але останній відмовив їй в цьому без будь-яких пояснень.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який був розірваний в 2015 році, що підтверджується рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 08 червня 2015 року та копією паспорта позивача (а.с.6, 8-9).ОСОБА_5 Олександрвоича. ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7), який після розлучення батьків проживає разом з матірю.

Згідно пояснень представника позивача в судовому засіданні встановлено, що відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини.

Вказані доводи в судовому засіданні відповідачем не спростовані.

Відповідно до ст..313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно до ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону України громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Позивачка в своєму позові та представник позивача в судовому засіданні фактично просять надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_5 за межі України в Російську Федерацію на літні канікули, з метою погостити у родичів та відпочити.

Факт наявності у позивача родичів в Російській Федерації був підтверджений в судовому засіданні поясненнями представника позивача та поясненнями свідка ОСОБА_7.

Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 61 ЦПК передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної ОСОБА_1 України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), держави-учасниці зобовязалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України.

Враховуючи наведене, а також те, що доказів того, що отримання вищевказаного дозволу буде негативно позначатися на інтересах дитини в судовому засіданні не встановлено, суд вважає, що виїзд дитини за кордон в супроводі матері без згоди батька буде відповідати її інтересам, а отже слід надати дозвіл на такий виїзд.

Враховуючи, що позивачка планує поїхати до Російської Федерації до своїх родичів по лінії батька в літній період, суд вважає можливим, надати дозвіл на виїзд дитини до Російської Федерації з терміном перебування у цій державі з моменту набрання цим рішенням чинності та протягом літнього періоду до 15 вересня 2016 року.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст. 3,10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст..313 ЦК України, ст.ст.141, 153, 157 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України", Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 р. "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст.ст. 3, 15, 60,61, 212 - 215, 218, 294 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди батька, третя особа служба у справах дітей Добропільської районної державної адміністрації задовольнити.

Надати дозвіл на виїзд з України ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_3 Україна, без згоди та супроводу його батька ОСОБА_4, з прямуванням до Російської Федерації і терміном перебування у цій державі в період з моменту набрання цим рішенням чинності і до 15 вересня 2016 року.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Копію заочного рішення, не пізніше трьох днів з дня його проголошення, направити відповідачу рекомендованим листом із повідомленням для відома.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 28 квітня 2016 року. З повним текстом рішення сторони можуть бути ознайомлені 03 травня 2016 року.

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Суддя О.В. Здоровиця