Справа №451/1602/15-ц
Провадження № 2/451/77/16
РІШЕННЯ

іменем України

13 травня 2016 року

Радехівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Радехів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

3 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою.

В заяві вказує, що 19 грудня 2012 року він уклав із відповідачем ОСОБА_3, договір позики грошових коштів в сумі 18 000 доларів США, що на момент подання позову, за офіційним курсом НБУ становить 433080 гривень. Одержання відповідачем цієї суми підтверджується його розпискою та нотаріально засвідченою заявою. Відповідно до укладеної угоди, відповідач зобов»язувався повернути йому в повному обсязі вказані кошти не пізніше 01.06.2013 року. Однак в зазначений в розписці строк грошей не повернув, під будь- яким приводом ухиляється від виконання свого зобов»язання. З моменту виникнення у відповідача зобов»язання по поверненню боргу, тобто з 01.06.2013 року і до моменту подачі позовної заяви, ОСОБА_3 не здійснив ніяких дій для повернення боргу, а при останній телефонній розмові повернути заборговані кошти, у сумі 433080 гривень взагалі відмовився, заявляючи при цьому, що розписка не має правових наслідків. Оскільки відповідач позику не повертає просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача 433080 гривень та судові витрати.

Позивач в судове засідання не з»явився подав суду електронною поштою клопотання про розгляд справи у його відсутності та постановлення рішення про задоволення позовних вимог (а.с.4-4 зворот).

Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористався позивач.

В судовому засіданні представник відповідача, проти позовних вимог заперечив та суду пояснив, що у позовній заяві позивач стверджує, що уклав з відповідачем договір позики грошових коштів у сумі 18000 доларів США, що на момент подання позову, за офіційним курсом НБУ становить 433080 гривень, які відповідач зобов'язувався повернути в повному обсязі не пізніше 01.03.2013 року, однак, в зазначений в розписці строк грошей не повернув. Як доказ, позивач до позовної заяви долучив ксерокопію розписки від 19.12.2012 року та ксерокопію нотаріально посвідченої заяви від 19.12.2012 року. На думку представника відповідача долучена до позовної заяви ксерокопія розписки та заяви не можуть вважатися належним та допустимим доказам, з якого можна встановити факт позики коштів, суму позики і строк їх повернення. З аналізу тексту ксерокопії розписки вбачається, що відповідач нібито позичив (взяв в оперативне користування) у позивача 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США для торгівлі на валютному ринку в компанію «ТеIеtігаdе». Із тексту цієї ж самої розписки вбачається, що позичені грошові кошти згідно усної домовленості станом на 19.12.2012 року складають 18000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, які позичальник зобов'язується повернути в такі строки: до кінця 2012 року виплатити 5000 (п'ять тисяч) доларів США; решту суми, тобто 13000 (тринадцять тисяч) доларів США, рівними частинами по 2600 (дві тисячі шістсот) доларів США - до 01.06.2013 року. З аналізу тексту ксерокопії заяви вбачається, що борг відповідача перед позивачем становить 143874 (сто сорок три тисячі вісімсот сімдесят чотири) гривні, що є еквівалентом суми 18000 (вісімнадцять тисяч) доларів США з офіційним курсом НацБанку України на день видачі розписки. При тому, відповідач повідомляє, що зобов'язання перед позивачем щодо вказаної вище грошової суми виникли у відповідача за розпискою виданою у простій письмовій формі 19 грудня 2012 року, у якій було встановлено, що дату повернення боргу не пізніше 1 червня 2013 року. Долучаючи ксерокопію заяви відповідача до позовної заяви, позивач тим самим підтверджує, що вказану заяву від відповідача прийняв і тим самим погодився з її текстом та сумою заборгованості відповідача, що станом на 19.12.2012 року становить 143874 (сто сорок три тисячі вісімсот сімдесят чотири) гривні. У відповідача на руках є ксерокопія розписки за 19.12.2012 року, згідно якої вбачається, що відповідач взяв позику у позивача 143874 гривень, а не 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США або 18000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, як намагається зазначити позивач. Позивач 19.12.2012 року отримавши у відповідача розписку, що він позичив (взяв в оперативне користування) 22.09.2011 року саме 143874 гривень, пообіцяв відповідачу що, як тільки він погодиться на нотаріальне посвідчення заяви, розписку де зазначено, що ніби то він позичив у нього кошти в іноземній валюті знищить. Займаючись пошуком нотаріуса, оформленням заяви, відповідач закрутився і забувся переконатися у розірванні позивачем розписки в іноземній валюті. Про те, що кошти отримувалися саме в гривнях є факт повернення їх відповідачем позивачу саме в національній валюті України (гривні), що підтверджується непоодинокими банківськими чеками (квитанціями), що є в оригіналах на руках відповідача на суму 9 493 гривні 50 копійок. Якщо кошти отримувалися б в іноземній валюті, відповідно і повернення їх відбувалося також в іноземній валюті. Всі рази позивач отримував від відповідача гривні на власний картковий рахунок або готівкою і жодного разу з його сторони не пролунало того факту, що він відмовляється від повернення в гривнях. На підтвердження отримання коштів саме в гривнях і була видана ним нотаріально посвідчена заява, яку прийняв позивач та долучив, як доказ до своєї позовної заяви. Просив постановити рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 18 000 доларів США.

В судовому засідання відповідач ОСОБА_3, допитаний як свідок, суду показав, що коштів від позивача в іноземній валюті в розмірі 11 000 доларів США, 18 000 доларів США не отримував, фактично обставини справи відбувалися по іншому, а не як зазначає позивач у позовній заяві. Кошти передавалися в національній валюті і не в момент нотаріального посвідчення, а за рік до цього, це було 22 вересня 2011 року в розмірі 143 874 гривень. Визнав, що він дійсно спочатку розписався в розписці від 19.12.2012 року, але після цього між ними виник спір, тоді складалася друга розписка, яку він подав суду, а позивач пообіцяв після нотаріального посвідчення позики знищити цю розписку. У 2001 році він звертався до позивача про позику у розмірі 11 000 доларів США, останній пообіцяв їх надати, вони домовили про зустріч. Однак позивач привіз йому та надав у позику 143 874 гривень і між ними була домовленість про повернення суми боргу частинами у національній валюті через термінал на рахунок позивача або готівкою. Він повертав гроші позивачу через термінал банку на його рахунок та готівкою і він жодних претензій про те, що він повертає кошти не в іноземній валюті не висловлював. Саме з ініціативи позивача, оскільки він не довіряв розпискам, через рік від позики була нотаріально посвідчена заява про отримання позики в національній валюті. З часу позики пройшло п»ять років і позивач жодного разу до нього не звертався із претензіями, що він проводить оплату не в іноземній валюті, як і не повертав коштів, які він йому повертав у національній валюті гривні. У нього частково збереглися квитанції про перерахунок позивачу більше 9 тисяч гривень, які представник подав суду, хоч він повернув значно більшу суму, однак не думав, що постане питання судового розгляду, й усі квитанції не збереглися.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи заяву позивача про підтримку позовних вимог та часткове повернення боргу, суд робить висновки про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково, виходячи з таких підстав.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу (ч. 2 ст. 64 ЦПК України).

Оригінали письмових доказів, відповідно до ст. 138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

В судовому засіданні 22.02.2016 року та 13.05.2015 року, судом оглянуто та звірено оригінал розписки, заяви та квитанції, перевірено її відповідність оригіналу, копії, у встановленому законом порядку посвідчені судом (а.с.5, 48-53).

Суд встановив, що 19.12.2012 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотарільного округу, оформлено нотаріально заяву за якою, ОСОБА_3 підтвердив факт свого боргу перед ОСОБА_2 в розмірі 143874 (сто сорок три тисячі вісімсот сімдесят чотири) гривні, що є еквівалентом суми 18000 (вісімнадцять тисяч) доларів США з офіційним курсом НацБанку України на день видачі розписки. Грошове зобов»язання перед ОСОБА_2 щодо вказаної грошової суми виникло у ОСОБА_3 за розпискою, виданою ОСОБА_2 у простій письмовій формі 19.12.2012 року, у якій було встановлено дату повернення боргу не пізніше 1 червня 2013 року (а.с.6).

Із розписки від 19.12.2012 року, яка надана суду позивачем, видно, що ОСОБА_3 позичив (взяв в оперативне користування) 22.09.2011 року у ОСОБА_2 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США для торгівлі на валютному ринку в компанію «ТеIеtігаdе». Із тексту цієї ж самої розписки вбачається, що позичені грошові кошти згідно усної домовленості станом на 19.12.2012 року складають 18000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, які позичальник зобов'язується повернути в такі строки: до кінця 2012 року виплатити 5000 (п'ять тисяч) доларів США; решту суми, тобто 13000 (тринадцять тисяч) доларів США, рівними частинами по 2600 (дві тисячі шістсот) доларів США - до 1.06.2013 року (а.с.5).

Із копії розписки, яка надана в судовому засіданні відповідачем від 19.12.2012 року, оригінал, якої, як ствердив суду ОСОБА_3 знаходиться у позивача, вбачається, що ОСОБА_3 позичив (взяв в оперативне користування) 22.09.2011 року у ОСОБА_2 143 874 гривні для торгівлі на валютному ринку в компанію «ТеIеtігаdе», які позичальник зобов'язується повернути в такі строки: до кінця 2012 року виплатити 43 874 гривень; решту суми, тобто 100000 гривень рівними частинами по 20000 гривень - до 1.06.2013 року (а.с.47).

В текстах зазначених розписках міститься безумовне зобов'язання відповідача повернути отримані від позивача грошові кошти, однак такі розписки є різними за змістом щодо повернення суми боргу.

Із нотаріальної заяви вбачається, що така була посвідчена нотаріально про те, що існує борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 в розмірі 143 874 гривні, що є еквівалентом суми 18000 (вісімнадцять тисяч) доларів США з офіційним курсом НацБанку України на день видачі розписки, а в самій розписці, наданій позивачем йде мова про те, що ОСОБА_3 позичив (взяв в оперативне користування) 22.09.2011 року у ОСОБА_2 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США для торгівлі на валютному ринку в компанію «ТеIеtігаdе», позичені гроші згідно усної домовлено станом на 19.12.2012 року складають 18000 (вісімнадцять тисяч) доларів США.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За правилами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Доказів про передачу позикодавцем грошової суми в іноземній валюті ОСОБА_3 до нотаріального посвідчення заяви чи безпосередньо в час її посвідчення суду не подано, лише заявою підтверджено, що борг відповідача перед позивачем складає 143874 (сто сорок три тисячі вісімсот сімдесят чотири) гривні, які підлягають стягненню з відповідача.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину, може доводитися письмовими доказами, відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України. Сторона відповідача, заперечуючи проти природи цивільних зобов'язань, що виникли між сторонами, подала суду розписку від 19.12.2012 року про отримання від позивача 143874 (сто сорок три тисячі вісімсот сімдесят чотири) гривні позики у національній валюті та ствердив, що повернення грошей також відбувалися в національній валюті, чого не заперечував сам позивач, отримуючи від нього кошти.

На підтвердження цього відповідачем подано суду квитанції, лише ті, які як ствердив відповідач, допитаний в якості свідка, у нього збереглися, про перерахунок позивачу грошових коштів в національній валюті на виконання грошових зобов»язань, зокрема на його картку на картку за НОМЕР_1 ( отримувач: ОСОБА_2) через Радехівське відділення Західного ГРУ «ПриватБанку» на загальну суму 9 493 гривні 50 копійок, яку необхідно виключити із загальної суми боргу відповідача перед позивачем.

Судом також встановлено, що з часу виникнення грошових зобов»язань з вересня 2011 року позивач жодних претензій до позивача з приводу повернення йому коштів відповідачем в національній валюті не висловлював, хоч на даний час сума коштів повернута готівкою значно більша, як ствердив в судовому засіданні відповідач їх також не повертав.

За правилом частини 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд, як зазначено вище в рішенні, зробив висновок, що між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача, тобто в розмірі 143874 (сто сорок три тисячі вісімсот сімдесят чотири) гривні, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою.

Зазначений договір оформлений розписками від 19.12.2012 року, різними за змістом, складеними відповідачем, які було передано позивачу, та який є борговими документами.

За правилом ч. ч. 2 та 3 ст.535 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього.

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оскільки відповідач добровільно повернув борг у розмірі 9 493 гривні 50 копійок, що підтверджується квитанціями, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України не спростував наявність решти боргу належними та допустимими доказами, тому суд приходить до переконання, що права позивача підлягають захисту в судовому порядку, а відтак позовні вимоги в частині стягнення боргу за нотаріально посвідченою заявою необхідно задовольнити частково з врахуванням повернутої суми, стягнувши з відповідача на користь позивача 134 380 (сто тридцять чотири тисячі триста вісімдесят ) гривень 50 (п"ятдесят) копійок боргу за договором позики.

У відповідності до ст.88 ЦПК України у зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог про стягнення боргу за розпискою стягненню з відповідача підлягають у користь позивача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, -

вирішив:

позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_2 134 380 (сто тридцять чотири тисячі триста вісімдесят ) гривень 50 (п"ятдесят) копійок боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою АДРЕСА_1 в корить держави судові витрати в розмірі 1343 (одна тисяча триста сорок три) гривні 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

ГоловуючийСеменишин О. З.