У Х В А Л А

15 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 6 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства інфраструктури України, приватного акціонерного підприємства «Київський електровагоноремонтний завод», публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказів та поновлення на роботі,

встановила:

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі, за касаційною скаргою ОСОБА_4

У липні 2016 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2016 року з підстави передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 147 - 149 КЗпП України.

Для прикладу наявності зазначеної підстави заявник додає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року та ухвалу Верховного Суду України від 26 січня 2011 року, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосована по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що звільнення позивача відбулося за приписами трудового законодавства та відповідно до умов контракту, яким передбачено складання, подача та виконання річного фінансового плану, а у разі не затвердження річного фінансового плану заборонено здійснювати витрати на капітальні інвестиції фінансового плану. При цьому, судами зазначено, що в оскаржуваному наказі, підставою звільнення позивача є службова записка директора Департаменту державної політики в галузі залізничного транспорту від 23 червня 2015 року та підпункти «г» і «л» пункту 32 контракту, а саме: неподання (несвоєчасне подання) на затвердження вищому органу управління товариства річного фінансового плану з поквартальною розбивкою або неякісного його складання, що призвело до його не затвердження у встановлені законом строки, а також порушення порядку здійснення витрат суб'єктом господарювання державного сектора економіки у зв'язку із не затвердженням зазначеного фінансового плану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2012 року № 899.

Встановивши, що позивач, як голова виконавчого органу, порушив обов'язкову вимогу контракту і законодавства та враховуючи особливість укладеного з ним, як з керівником контракту, що передбачає підвищену відповідальність та додаткові підстави його розірвання, суд дійшов висновку, що звільнення позивача із займаної посади та дострокове розірвання укладеного з ним контракту проведено у відповідності із вимогами трудового законодавства та умовами контракту.

Разом з тим, у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року суд касаційної інстанції, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на те, що встановлене порушення є самостійною підставою для розірвання контракту з провідником пасажирського поїзда, відповідно до пункту 18 контракту (встановлення факту провозу надлишкової ручної поклажі) та пункту 8 статті 36 КЗпП України. Крім того, звільнення проведено з урахуванням вимог статті 149 КЗпП України щодо врахування тяжкості порушення, ступеня вини працівника, завдану ним шкоду та обставини його вчинення.

В ухвалі Верховного Суду України від 26 січня 2011 року суд касаційної інстанції, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач підлягає поновленню на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідач недостатньо врахував ступінь вчиненого позивачем проступку та обставини, за яких його вчинено, зокрема, що перевезення безквиткових пасажирів відбулося за вказівкою начальника поїзда, а також те, що дисциплінарне стягнення застосовано до позивача поза межами строку передбаченого законом.

Отже, порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 6 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства інфраструктури України, приватного акціонерного підприємства «Київський електровагоноремонтний завод», публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказів та поновлення на роботі відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко