АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7770/16 Справа № 175/5051/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Іванівна, Відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання недійсним договору іпотеки, звільнення майна з-під арешту, виключення записів про обтяження, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки, звільнення майна з-під арешту, виключення записів про обтяження, мотивуючи тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 10 жовтня 2007 року належить будинок АДРЕСА_1.

Вказувала, що вказаний будинок збудований на земельних ділянках, які належать їй на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2000 року та від 12 лютого 2001 року.

Зазначала, що починаючи з 2007 року навколо належного їй нерухомого майна тягнуться судові спори, у зв'язку з якими існує ряд судових рішень, що набрали законної сили.

Посилаючись на те, що на підставі численних судових рішень вона визнана титульним та одноособовим власником спірного нерухомого майна, просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І. 16 травня 2014 року за реєстровим №1620; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: реєстраційний запис №5680477 від 16 травня 2014 року про обтяження іпотекою земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, (кадастровий номер НОМЕР_1), площею 0,15га; реєстраційний запис №5679953 від 16 травня 2014 року про обтяження іпотекою житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1; реєстраційний запис №5678919 від 16 травня 2014 року про обтяження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,15га, підстава виникнення обтяження - Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І. 16 травня 2014 року за реєстровим №1620; реєстраційний запис №5678603 від 16 травня 2014 року про обтяження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, підстава виникнення обтяження - Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І. 16 травня 2014 року за реєстровим №1620; звільнити з-під арешту об'єкти нерухомого майна: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,15 га; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: реєстраційний запис №6113298 від 24 червня 2014 року про обтяження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: НОМЕР_1) площею 0,15 га, підстава виникнення обтяження - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 20 червня 2014 року №43778606, видавник ОСОБА_6, відділ Державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області; реєстраційний запис №6112843 від 24 червня 2014 року про обтяження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, підстава виникнення обтяження - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 20 червня 2014 року №43778606, видавник ОСОБА_6, відділ Державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 10 жовтня 2007 року, позивач ОСОБА_3 набула у власність будинок, розташований в АДРЕСА_1 (а.с.26).

Право власності на вказаний будинок було зареєстровано у Дніпропетровському районному комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2007 року №16228828 (т.1 а.с.27).

Вказаний житловий будинок було збудовано на земельних ділянках, які належать ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 листопада 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В.Л. за реєстровим №2028 (т.1 а.с.28), та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 лютого 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В.Л. за реєстровим №281 (т.1 а.с.29).

На підставі зазначених вище договорів купівлі-продажу земельних ділянок позивачем ОСОБА_3 було отримано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 19 лютого 2001 року. Дані земельні ділянки розташовані на території АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 та передані для будівництва та обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.25).

Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5423.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2009 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_3 про визнання права власності було визнано за ОСОБА_8 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с.20-21).

За заявою ОСОБА_3 заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2009 року було скасовано та ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2011 року, яка чинна на даний час, позовну заяву ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_3 про визнання права власності залишено без розгляду (т.1 а.с.23).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2009 року за заявою ОСОБА_3 по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_3 про визнання права власності накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 та заборонено його відчуження (т.1 а.с.22).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про визнання дійсним договору та визнання права власності було визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 20 квітня 2009 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, та визнано за ОСОБА_10 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, скасовано право власності ОСОБА_8 на вказаний житловий будинок і її державну реєстрацію.

У грудні 2009 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.19).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року, яке чинне на даний час, у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про визнання дійсним договору та визнання права власності було відмовлено (т.1 а.с.18).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2009 року у справі за поданням ВДВС Жовтневого району Дніпропетровського обласного управління юстиції було затверджено мирову угоду, за якою ОСОБА_10 передав у власність ОСОБА_11 житловий будинок АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_11 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,4353 га, на якій розташований цей будинок (т.1 а.с.24).

В ухвалі Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2009 року про затвердження мирової угоди зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_10 на праві власності на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області в грудні 2009 року було скасовано та рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_10 відмовлено.

Також з ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2009 року вбачається, що районний суд при затвердженні мирової угоди визнав право власності на земельну ділянку за ОСОБА_11 В той час як за ОСОБА_10 право власності на земельну ділянку не визнавалось.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за №45838290 від 19 жовтня 2015 року належне позивачеві нерухоме майно наразі обтяжене (т.1 а.с.11-13).

Стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,15га, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про її належність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20 грудня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровим №1368.

Щодо житлового будинку АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про його належність ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 30 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстровим №2109863.

В той час, згідно інформаційної довідки зазначені вище земельна ділянка та житловий будинок обтяжені іпотекою: записи про державну реєстрацію іпотеки №5680477 і №5679953 внесено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І. 16 травня 2014 року, підстава іпотеки - договір іпотеки від 16 травня 2014 року, посвідчений тим же нотаріусом за реєстровим №1620, іпотекодержателем виступає ОСОБА_4

16 травня 2014 року між ОСОБА_4 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І. Предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок та земельна ділянка, розташовані по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.92-94).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості та наголошував на тому, що кожен має право вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, в той час коли право позивача на мирне володіння її майном порушено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Статтею 317 ЦК України встановлено, зокрема, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія суддів погоджується з тим, що стосовно спірного майна існує ряд записів щодо їх обтяжень на підставі договору іпотеки та як наслідок нього постанов про арешт майна.

В той же час з матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючими документами, такими як державний акт на право приватної власності на землю від 19 лютого 2001 року (т.1 а.с.25), свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2007 року (т.1 а.с.26), свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2007 року (т.1 а.с.27), які на даний час дійсні, підтверджується належність спірного майна саме позивачу.

Також рядом судових рішень, які набрали законної сили, позивача ОСОБА_3 визначено власником спірного майна.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що оскарження в апеляційному порядку заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року та додаткового рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, не свідчить про те, що власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_2

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ч.1 ст.576 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Частиною 1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна, якщо нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

Згідно положень ст.583 ЦК України, ст.5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки може бути лише те майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачем ОСОБА_3 доведено факт того, що в іпотеку спірне майно було передано особою, якій на законних підставах воно не належить, що також підтверджується і матеріалами справи, а отже її позовні вимоги є обґрунтованими.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги надані відповідачем докази та не повно дослідив обставини справи є хибними.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.