Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Григоренко М.П.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: ОСОБА_1 та його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду від 5 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Володимирецького районного суду від 5 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено: визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку № 15 по вулиці Степова в смт. Володимирець Рівненської області, що посвідчений державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори, реєстраційний номер № 2803.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 551, 20 гривень судового збору.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався на його незаконність та необґрунтованість через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про неврахування судом тих обставин, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 з власної волі відчужила на його користь житловий будинок шляхом укладання договору купівлі-продажу. Власником будинку на сьогоднішній день є саме він. Тому неправомірно його не було залучено до участі в справі та не заслухано пояснення нотаріуса, який посвідчував договір дарування.

Вважав, що виписка з медичної картки ОСОБА_4 від 17 березня 2010 року із зазначеним діагнозом "ГРВІ" не є обґрунтованою підставою для визнання правочину недійсним, позаяк договір дарування укладено 9 серпня 2007 року. Ця обставина, а також і обставина похилого віку не можуть вважатися помилкою в розумінні ст.ст. 203, 229, 717 ЦК України.

Крім того, у провадженні Володимирецького районного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку і зняття з реєстраційного обліку та зустрічним позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Позивач та відповідач є родичами. Він заселився в квартиру позивача з метою подальшого її викупу, про що було укладено усну домовленість, через що власники квартири дали згоду на проведення реєстрації відповідача за адресою АДРЕСА_1. Сторони у справі були зареєстровані та проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. В добровільному порядку ОСОБА_3 відмовляється виселитись зі спірного будинку.

На його думку, увівши суд в оману, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 мають намір позбавити його житла та затрачених коштів, виселивши з квартири і визнавши недійсним спочатку договір дарування, а в подальшому оспоривши й договір купівлі-продажу житлового будинку.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким відмовити в позові.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим та таким, що не порушує прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1, просили залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_1, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позову, оскільки оспорюваний правочин вчинено дарувальником під впливом помилки, що полягало у неправильному сприйнятті ним обставин юридичного факту, зокрема не тільки прочитання сторонами тексту договору дарування та розяснення нотаріусом його суті, але й віку позивача, стану його здоров'я та потреби у звязку з цим у догляді і сторонній допомозі, наявності у позивача спірного житла як єдиного, відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна та продовження проживання позивача в спірній квартирі після укладення правочину.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 9 липня 2008 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник безоплатно передав у власність обдарованої належний йому на праві власності житловий будинок №15 по вулиці Степова в смт. Володимирець Рівненської області. Договір зареєстровано в реєстрі за №2803 (а.с. 8-9).

4 квітня 2010 року ОСОБА_4 помер, що сторонами не заперечується і стверджено копією свідоцтва про смерть серія І-ГЮ №094356 (а.с. 9).

Вважаючи, що її субєктивні цивільні права порушені укладенням договору дарування, ОСОБА_2, як внучка померлого дарувальника, у червні 2016 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, своєї матері, про визнання оспорюваного правочину недійсним з тих підстав, що право власності на спірний житловий будинок при житті її дідусь усно пообіцяв передати їй, а сам договір було вчинено під впливом обману, внаслідок помилки та в момент, коли ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Між тим, на а.с. 25-26 містяться витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексні №№32425368, 3242507), де зазначено, що 20 січня 2015 року право власності на житловий будинок №15 по вулиці Степова в смт. Володимирець Рівненської області виникло у ОСОБА_1, який набув його внаслідок укладення договору купівлі-продажу.

Таким чином, визнання судом недійсним правової підстави договору дарування, за якою спірний житловий будинок було згодом оплатно відчужено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, очевидно впливає на існування права власності добросовісного набувача нерухомого майна.

Так, ст.ст. 387, 388 ЦК України передбачають право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідно правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1.)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2.)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3.)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Тобто особи, які не брали участі в справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права та обовязки цих осіб.

Оскільки ОСОБА_1 не було залучено до участі в справі, наслідки вирішення якої безумовно породжують нові правовідносини з приводу права власності на житловий будинок №15 по вулиці Степова в смт. Володимирець, тому апеляційна скарга ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні справи уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Мотивом для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового про відмову в позові відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є незастосування судом норм процесуального права, які підлягали застосуванню.

Згідно з ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В силу положень ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтверджені судові витрати у справі 606, 32 гривень судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 292, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду від 5 липня 2016 року скасувати, а ОСОБА_2 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_2) 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: