Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/1147/16 Головуючий у 1 інстанції: Кляшторний В.С.
Провадження № 22-ц/778/3761/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Дашковської О.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди. В позові зазначається, що 14.12.2012р. позивач уклав з відповідачем договір позики № 14/12, відповідно до п. 1 якого позивач передав у власність позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 410 000 грн., що на той час було еквівалентно 50 000 дол. США. Відповідач зобовязався у строк до 01.04.2013р. повернути йому вищевказані грошові кошти. Відповідно до п. 3 договору відповідач засвідчив, що отримав від нього суму позики у повному обсязі в момент підписання договору. У визначений договором строк та до теперішнього часу відповідач борг йому не повернув. Тому згідно з умовами договору позики позивач просив стягнути з відповідача суму позики у розмірі 410 000 грн., штраф у розмірі 50 000 грн., пеню у розмірі 0,2 % від суми позики за кожен день затримки розрахунку у сумі 299 300 грн., у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України втрати від інфляції за період з 01.04.2013р. до 22.02.2016р. у сумі 326 618,04 грн. та 3 % річних за користування коштами у сумі 35 619 грн., а також на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 14.12.2012р. з урахуванням штрафу, пені, втрат від інфляції, трьох процентів річних в загальній сумі 1 121 537, 04 грн., а також понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 7 165,61 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на його незаконність у зв»язку з неповним з»ясуванням істотних обставин, які мають значення для вирішення справи, якими вважав свій стан здоров»я свою хворобу на гострий маревний розлад, що впливало на його волевиявлення, яке через це не було вільним у зв»язку з чим укладання договору позики з позивачем не відповідало його внутрішній волі. Просив врахувати ці обставини, на підставі чого скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

14 грудня 2012 року ОСОБА_3 передав у позику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 410 000 грн., що є еквівалентом 50 000 доларів США за курсом 1 долар США 8,2 грн., а останній зобов'язався повернути вказані грошові кошти до 01 квітня 2013 року (а.с. 7).

Вказані обставини суд встановив на підставі договору позики № 14/12 від 14 грудня 2012р., який укладено між сторонами у справі та в пункті 3 якого зазначено, що «позичальник засвідчує, що отримав від позикодавця суму позики у повному обсязі у момент підписання цього договору». Укладення такого договору та особисте його підписання не заперечував сам відповідач в ході розгляду справи в суді першої інстанції, а також при апеляційному розгляді справи.

Судом наявна в матеріалах справи копію вказаного договору звірена з оригіналом, який знаходиться у позивача.

Отже, між сторонами у справі маються договірні відносини щодо позики грошових коштів, які своєчасно до 01 квітня 2013р. не були повернуті відповідачем позивачеві, чого не заперечує і сам відповідач.

Пунктом 5 вказаного договору позики сторони узгодили, що у випадку несвоєчасного повернення позичальником позичених коштів, він зобов»язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 50 000 грн. та пеню у розмірі 0,2 % від суми позики за кожен день затримки розрахунку.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що договором підтверджено отримання грошових коштів у сумі 410 000 грн. ОСОБА_2 у ОСОБА_3, а також неповернення цих коштів до 01 квітня 2013р. відповідачем позивачеві, тому було стягнуто на підставі умов договору суму позики, штраф та пеня, а у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних, що в загальному розмірі склало 1 121 537,04 грн. В задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено у зв»язку з тим, що таких умов договір позики не містить.

З такими висновками суду погоджується колегія, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають нормам матеріального права, які правильно застосовані судом до спірних правовідносин.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом неповно з»ясовані всі обставини справи, зокрема, не перевірено, чи було вільним волевиявлення позичальника на момент укладення договору позики. Вказує, що в 2008р. він лікувався з приводу гострого маячного розладу, що є серйозним психічним захворюванням, яке виявляється у психозі, коли людина невзмозі відрізнити реальність від уявних ілюзій. Апелянт вважає, що сам факт наявності у нього такого розладу свідчить про відсутність у нього на той час вільного волевиявлення на укладення договору позики, що тягне за собою нікчемність такого договору.

Проте колегія вважає ці доводи апеляційної скарги неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в ході розгляду справи у суді першої інстанції заперечував проти позову з інших підстав, а саме, щодо безгрошовості договору та наявності між ним та позивачем інших правовідносин, що випливають з іншого договору-доручення про довірче управління фінансовими ресурсами, на підтвердження яких надавались відповідні докази.

Саме ці заперечення перевірялись судом першої інстанції в ході розгляду справи. Про нікчемність договору позики у зв»язку психічним захворюванням відповідача останнім заперечень не висувалось та доказів не надавалось, принаймні, матеріали справи таких відомостей не містять.

Отже, у суду не було підстав з»ясовувати вказані обставини, оскільки про них не було заявлено відповідачем, а відтак, доводи апеляційної скарги про неповноту з»ясування обставин у справі, які мають істотне значення для вирішення спору, є неспроможними.

Фактично в апеляційній скарзі висунуті зовсім нові заперечення проти позову, які не були предметом з»ясування у суді першої інстанції, та надані нові докази, про існування яких не зазначалось відповідачем. При цьому, сторона відповідача не надала обгрунтування поважності причин їх ненадання суду І інстанції, а тому у відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не може досліджувати та брати їх до уваги.

Крім того, сама по собі наявність у відповідача хвороби на гострий маячний розлад, від якої він проходив лікування у 2008р., не може свідчити про те, що волевиявлення відповідача 14 грудня 2012р. не було вільним внаслідок цього. Підтвердженням неможливості усвідомлювати значення своїх дій за законом є тільки висновок психіатричної експертизи, про проведення якої у цій справі заявлено не було.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач подав клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду іншої цивільної справи за його позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, яке було залишено без задоволення, оскільки провадження у тій справі відрито вже після ухвалення рішення в даній справі.

Зважаючи на вказане, колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України вона підлягає відхиленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_4