Ухвала

іменем україни

07 вересня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Фаловська І.М., розглянувши касаційну скаргу приватного підприємства «Дівіс» на рішення апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Дівіс» про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

У квітні 2011 року позивач звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він 25 грудня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

З метою надбудови мансарди зазначеного приміщення, він 14 вересня 2010 року уклав договір підряду з ПП «Дівіс», за умовами якого останній зобов'язався здійснити роботи щодо надбудови мансарди, а позивач зобов'язався сплатити гроші за надані послуги.

Всупереч умовам п. 8.4 договору підряду відповідач відмовився підписати акт прийому-передачі виконаних робіт, оскільки за період виконання будівельних робіт змінилися ціни на будівельні матеріали та будівельні роботи. Позивачу необхідно було доплатити 9 000 грн, в іншому випадку відповідно до п. 11.6 договору підряду, у разі несплати додаткових коштів ПП «Дівіс» визнає право власності на приміщення.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 з урахуванням добудованої мансарди, загальною площею 140,7 кв. м.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2011 року позов задоволено. Визнано за Ф. Томаш право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 140,7 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ПП «Дівіс» просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Крім того, ПП «Дівіс» подало заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до вимог ст. 325 ЦПК України, касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду. У разі пропущення зазначеного строку з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Оскільки зі змісту заяви вбачається, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, він підлягає поновленню.

Разом з тим, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі ст. 876, ч. 2 ст. 331, ч. 1 ст. 392 ЦК України та висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5252/11-42 від 31 жовтня 2011 року дійшов висновку про задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з положень статей 328, 331, 392, 876 ЦК України та зазначив, що мансарда добудована до квартири позивача за рахунок горища, без проектної та дозвільної документації, тобто є самочинним будівництвом, право власності на яке відповідно до положень частин 1, 2 ст. 376 ЦК України не виникає.

Також апеляційний суд вірно зазначив, що в силу вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК України слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України).

Однак слід зазначити, що ні зазначеними вище нормами, ні нормою ст. 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Вказаний висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України.

Також, вірним є висновок апеляційного суду про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту порушення ПП «Дівіс» його прав у набутті права власності на чи у реєстрації у встановленому порядку права власності на новостворене майно, тому ПП «Дівіс» не є належним відповідачем у справі.

Крім того, горище у багатоквартирному жилому будинку, як допоміжне приміщення належить власникам квартир на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 382 ЦК України). Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України. Дані положення містяться у рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02 березня 2004 року, яке є обов'язковим до виконання на території України.

Таким чином, апеляційний суд всебічно, повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку з чим обґрунтовано скасував рішення місцевого суду.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують. Посилання скаржника на безпідставне поновлення строку на апеляційне оскарження апеляційним судом не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки норми ЦПК України не містять вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку; вони враховуються судом у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Крім того, Відповідно до ст. 13 ЦПК України, ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити приватному підприємству «Дівіс» строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року.

Відмовити приватному підприємству «Дівіс» у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Дівіс» про визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ І.М. Фаловська