Справа №: 343/364/16-ц
Провадження №: 2/0343/253/16
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Керніцького І. І.,

секретаря Оленюк Т. В.,

адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ" про захист прав споживачів, визнання угоди недійсною, зобов"язання повернути сплачені кошти ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом, де просила визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 000037 від 30 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ»; зобов`язати відповідача повернути її 52 000 грн. (п'ятдесять дві тисячі гривень 00 копійок) - кошти першого внеску, сплаченного нею на рахунок ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» відповідно до квитанції від 30 листопада 2015 року; стягнути з відповідача на її користь витрати за надання правової допомоги в розмірі 3 000 грн. (три тисячі гривень 00 копійок).

Свої вимоги мотивує тим, що 30 листопада 2015 року між нею та представником ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» у м.Коломия ОСОБА_3, було укладено Договір фінансового лізингу № 000037. Предметом лізингу по данному Договору є транспортний засіб визначений у даній статті та у Специфікації, а саме: автомобіль OPEL MOKKA, вартість предмету лізингу становить 510 800 грн., що на день укладення Договору еквівалентно 20 213,70 (двадцять тисяч двісті тринадцять євро 70 євроцентів). Вирішила придбати автомобіль. В інформаційній рекламі ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» було зазначено, що повна вартість автомобіля OPEL MOKKA із потрібною їм комплектацією становить 20 213,70 євро. 30 листопада 2015 року приїхали в офіс представництва ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» у м.Коломия, там представник компанії пояснила, що даний автомобіль, який її інтересує є в наявності і вона зможе отримати його у 3-х денний термін, але за умови, якщо сьогодні внесе авансовий платіж в сумі 52 000 грн. Таким чином, 30 листопада 2015 року нею на рахунок відповідача були внесені коши в розмірі 52 000 грн. Вернувшись з банку вона предявила квитанцію, після чого підписала договір фінансового лізингу і працівниця ще раз запевнила її, що у 3-х денний термін вона отримає автомобіль. 01 грудня 2015 року вона зателефонувала до представника ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ», щоб дізнатись, чи вже можу забрати автомобіль. Проте, вона повідомила її, що автомобіль, який є предметом Договору лізингу, вже продано іншій особі і аналогічну марку автомобіля вона зможу отримати аж в лютому 2016 року, але його вартість буде значно вищою. 04 грудня 2015 року нею до ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» була направлена заява про розірвання Договору фінансового лізингу № 000037 від 30 листопада 2015 року та повернення сплачених на виконання цього Договору коштів у повному обсязі. Відповідач, враховуючи, що Договором передбачено можливість його розірвання за її бажанням незалежно від обраної підстави, розриває укладений між ними договір, однак, зобов'язується повернути тільки 60% від сплаченого авансового платежу, а 40% утримує в якості штрафу за досторокове розірвання Договору, оскільки Договір розривається з її ініціативи. Вважає, що така відповідь є неправомірною, оскільки у випадку коли б отримала автомобіль в обумовлені строки, вона не наполягала б на розірванні Договору, бо підписувала його з метою настання реальних наслідків. Для неї важливими були строки виконання зобовязань. За словесним переконанням представника відповідача автомобіль вона мала отримати у 3-х денний термін з моменту підписання Договору, хоча у Договорі, із яким її не дали можливості ознайомитись, визначено 120-ти денний термін. Це є ще одним з доказів введення її в оману. Сума коштів, які були нею сплачені є досить значною і повернення тільки її частини не дозволить вподальшому здійснити покупку автомобіля. Виходячи із вищенаведеного, дії відповідача вважає неправомірними і такими, що суперечать як нормам законодавства України, так і загальним моральним принципам. Вважає, що Договір був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, яка відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» забороняється. Ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесне підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформацію, необхідна для здійснення свідомого вибору. Вона отримала нечітку та неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору, оскільки представник відповідача, свідомо вводячи її в оману, гарантувала її отримання автомобіля у 3-х денний термін, а насправді навіть не мала наміру виконати дану умову Договору ще в момент його підписання. Також п.1 ч. 5 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що забороняється така форма підприємницької практики, як створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати. Саме таке враження намагалась скласти для неї представниця відповідача, переконуючи її, що пропозиція саме її фірми є для неї найкращою, а все те, що вона її розказала є записано в Договорі. Піддавшись її обману, вона повірила.

В судове засіданні позивачка не прибула.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, скерував в адресу суду заяву, де зазначив, що просить розгляд справи провести без його участі та його довірительки. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Не заперечує проти прийняття судом заочного рішення.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення проти позову, в яких вказав, що вказаний позов безпідставний, у звязку з чим не підлягає задоволенню. 30 листопада 2015 року між ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» та ОСОБА_2 був укладений договір фінансового лізингу № 000037, предметом якого є автомобіль Opel Мокко вартістю 20213,70 євро, що еквівалентно 510800 грн. Пунктом 4.1. вищевказаного Договору Лізингодавець передає у користування предмет лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу, Авансового платежу, Комісії за передачу предмета лізингу, сплати різниць до вже сплаченого авансового платежу, на умовах, викладених у ст. 9 даного Договору. Згідно п. 8.2 Договору лізингові платежі, авансові платежі визначаються в еквіваленті валюти фінансування з обчисленням суми, яка підлягає сплаті у гривні відповідно до курсу НБУ гривні до євро на дату проведення відповідних розрахунків. Згідно квитанції від 30 листопада 2015 року позивачем було здійснено оплату в сумі 52000 грн. ОСОБА_1 платежу позивач вказав у квитанції адміністративний платіж. Вказаний Договір підписано позивачем власноручно. Власноручно позивачем підписано заяви про розуміння всіх умов Договору та бажання його укласти. Власноручно позивачем підписано специфікацію до Договору з вказаною у ній ціною обраного позивачем автомобіля. Ця ціна повністю відповідає ціні, яка рукописним способом внесена до Договору та додатків до нього. Тобто позивачем свідомо обрано предмет лізингу за вказаною у Договорі вартістю та свідомо підписано Договір лізингу. Дійсність укладеного Договору також підтверджується діями позивача щодо внесення адміністративного платежу саме за цим Договором. Про це чітко зазначено у призначенні платежу, що підтверджується квитанцією. Просить звернути увагу, що адміністративний платіж за Договором становить 10% від вартості предмета лізингу, зазначеного у Договорі (розмір адміністративного платежу визначено у Додатку №1) і позивач сплачуючи адміністративний платіж свідомо сплачувала 52 000 грн., тобто 10% від визначеної у п. 8.1. Договору вартості предмету лізингу. Тому твердження позивача про укладення Договору під впливом обману та психологічного тиску з боку представника відповідача, так як позивач ніби то не мала можливості прочитати Договір, не відповідає дійсності та спростовується, як письмовими матеріалами, так і поведінкою (діями) позивача. Отже Договір укладено позивачем свідомо без будь-якого обману або тиску у належній формі. Зміст договору повністю відповідає вимогам цивільного законодавства, у звязку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним.

Позивач не сплатив повністю коштів передбачених п. 4.1 Договору. В такому разі відповідач позбавлений можливості приступити до виконання своїх договірних обов'язків, а отже стверджувати про наявність недобросовісності з боку відповідача (при невиконання своїх обов'язків) не можливо. Посилання позивача на порушення його прав, як споживача, у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» також безпідставне. Таким чином, між сторонами було укладено цивільно-правовий Договір з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог. З аналізу умов Договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав. Тому вимога про визнання Договору недійсним у звязку з порушенням прав позивача, як споживача, також є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Отже факт укладення Договору під впливом обману не відповідає дійсності, форма та зміст договору повністю відповідають вимогам цивільного законодавства та не суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що даний позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати іншій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 30 листопада 2015 року уклала з ТзОВ "СОЛО ІНВЕСТ" договір № 000037 фінансового лізингу, згідно якого відповідач зобовязується придбати предмет лізингу, а саме транспортний засіб «Opel Мокко», обєм двигуна 1,8, тип КПП АТ, та передати його у користування позивача в порядку та на умовах цього договору, а позивач зобовязується прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору. Додатки №№ 1, 2 до договору № 000037 є його невід'ємними частинами.

В цей же день 30 листопада 2015 року о 16.13 год. ОСОБА_2 оплатила на користь ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» 52000,00 грн., про що свідчить світлокопія квитанції № 0.0.469328423.1 від 30.11.2015 року. Назва послуги оплата за товари/послуги; призначення платежу авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 000037 від 30.11.2015 р.

Посилаючись на грубе порушення своїх прав, позивачка звернулася до відповідача з письмовими заявами від 04.12.2015 року та від 22.12.2015 року з вимогою розірвати договір фінансвого лізингу № 000037 від 30 листопада 2015 року та повернути сплачені кошти в розмірі 52000,00 грн., про що свідчать відповідні копії заяв.

Листом відповідача за № 50/02 від 18.18.2015 року підтверджено факт розірвання договору лізингу № 000037 від 30.11.2015 року з 18.12.2015 року. Також вказано, що за ініціативою лізингоодержувача поверненню підлягають 60 % від сплаченого авансового платежу, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

Таким чином судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено договір фінансового лізингу, на виконання якого позивачем було сплачено 52000,00 грн., даний договір розірвано за згодою сторін з ініціативи позивача з 18.12.2015 року, однак останньому не було повернуто кошти в розмірі 52000,00 грн., які у квитанції про оплату зазначені як авансовий платіж.

Як вбачається за матеріалів справи, позивачка просила суд визнати договір фінансого лізингу № 000037 від 30.11.2015 року недійсним, оскільки він укладений під впливом обману та нечесної підприємницької діяльності і містить несправедливі умови, зокрема щодо неповернення йому сплачених ним коштів в сумі 52000,00 грн., які відповідач зарахував як авансовий платіж.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка мала намір придбати транспортний засіб " Opel Мокко " за ціною 52 000,00 грн., який вона знайшла по оголошенню в інтернеті, куди вона і звернулася з метою придбати вказаний транспортний засіб. Однак до підписання договору фінансового лізингу представник відповідача вказала, що необхідно сплатити перший внесок і надавши квитанцію для оплати, спрямувала її в банк, мотивуючи це тим, що за цей час вона владнає всі формальності та підготує договір. Коли позивачка повернулася з квитанцією, її запропонували підписати типовий договір і працівниця ще раз запевнила позивачку, що у 3-х денний термін вона отримає автомобіль.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що дії відповідача щодо порядку оформлення оспорюваного правочину були нечесними та недобросовісними і вчинені умисно з метою приховати обставини, які могли б зумовити відмову позивачки від укладення договору фінансового лізингу на зазначених у ньому умовах. Суд зважає на те, що для позивачки договір фінансового лізингу є об'ємним, юридично складним і тяжким для сприйняття, потребує значного часу для ознайомлення і вивчення його положень та додатків до нього, з огляду на особу позивача, який є юридично необізнаним, що було використано представницею фірми.

Також як на одну з підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним, позивачка посилається на те, що його умови є несправедливими, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», з чим погоджується суд, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи вказану норму закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Застосовуючи цю норму, суди повинні визначати на підставі яких ознак, зазначених у ч. 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", кваліфікували умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6 - 40 цс 13.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобовязання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. При цьому під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобовязання вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобовязання на засадах обману, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку субєктів зобовязання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобовязання та непорушення прав інших осіб.

Дослідженими по даній справі доказами доведено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві.

Судом встановлено, що на виконання договору фінансового лізингу позивачкою була сплачена сума в розмірі 52000.00 грн., яку відповідач відніс до авансового платежу, який сплачується за оформлення даного договору.

Суд вважає, що твердження позивачки про те, що перераховуючи на рахунок відповідача 52000,00 гривень, вона була впевнена, що частково оплачує вартість транспортного засобу, заслуговують на увагу, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати вказану суму грошей лише як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною.

Крім того відповідач не обґрунтував співмірність розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору виконаній послузі, яка у розумінні ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні типової форми договору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу № 000037 від 30.11.2015 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору є несправедливими, позаяк вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є порушенням вимог Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів". За таких обставин договір фінансового лізингу слід визнати недійсним, а позов в цій частині задоволити.

Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, який не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку і крім реквізитів споживача, назви та вартості предмета лізингу договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним і таким, на підготовку якого могли бути витрачені значні час, зусилля та кошти.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З світлокопії квитанції № 0.0.469328423.1 від 30.11.2015 року наданою позивачкою вбачається, що вона на виконання договору фінансового лізингу № 000037, в цей же день, 30 листопада 2015 року о 16.13 год. оплатила на користь ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» 52000,00 грн., а оскільки вказаний договір визнаний недійсним, тому відповідно, ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Як вбачається з копії квитанції № 2 від 04.12.2015 року, позивачка оплатила 3000,00 гривень адвокату в рахунок надання правової допомоги відповідно до угоди про надання правової допомоги від 04.12.2015 року.

На підставі викладеного, ст.ст. 13, 55 Конституції України, статтями 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 7, 17 Загальної декларації прав людини, ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, ст.ст. 6, 184, 203, 215, 216, 509, 627, 806, 807 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 6, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 3, 6, 10, 11, 57 ЦПК України, керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд -

РIШИВ:

Позов задоволити.

Договір № 000037 фінансового лізингу від 30 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ" визнати недійсним.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ" на користь ОСОБА_2 сплачені відповідно до квитанції № 0.0.469328423.1 від 30.11.2015 року кошти першого внеску в розмірі 52000,00 (п'ятдесят дві тисячі) гривень .

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ" на користь ОСОБА_2 3000,00 (три тисячі) гривень витрат за надання правової допомоги.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛО ІНВЕСТ" на користь держави 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя: