Справа № 127/2871/16-ц Провадження № 22-ц/772/2856/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 50 Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.04.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про звільнення від обовязку сплати аліментів та заборгованості по аліментам, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від обовязку сплати аліментів та заборгованості по аліментам.

Зазначав, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів заробітку ОСОБА_4 щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.02.2013 року до досягнення дитиною повноліття.

У звязку з тим, що позивач і відповідач виїхали на роботу в Італію, ОСОБА_2 звернулася у суд в м. Сорренто з вимогою до ОСОБА_4 сплатити заборгованість по аліментах і стягнення аліментів у євро. Згідно приватного акту від 09.10.2014 року, складеного в м. Сорренто країни Італія, ОСОБА_4 зобовязувався переказувати суму у розмірі 150 євро на місяць ОСОБА_2 на утримання дитини. Крім того, сплатити заборгованість в сумі 2900 євро. З листопада 2014 року позивач перераховував відповідачу на утримання дочки по 175 євро кожного місяця.

Посилаючись на вищенаведене, а також те, що в даному випадку відпали юридичні підстави для стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини згідно рішення Вінницького міського суду від 18.04.2013 року, оскільки, на думку позивача, продовження їх стягнення на користь відповідача, яка з дитиною проживає в Італії і отримує аліменти там, порушує його майнові права, ОСОБА_4 просив на підставі ч.2 ст.197 СК України, ч.4 ст.223 ЦПК України звільнити його від сплати аліментів та заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.02.2013 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.04.2016 року позов задоволено частково.

Звільнено ОСОБА_4 від сплати заборгованості по аліментах станом на 01.03.2016 року на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно.

В задоволенні позову про звільнення від сплати аліментів відмовлено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у відшкодування витрат зі сплати судового збору 275,60 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду в частині звільнення ОСОБА_4 від сплати заборгованості по аліментах станом на 01.03.2016 року на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що в оскаржуваній частині рішення суду не відповідає положенням ст.213 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено і не заперечується сторонами, що з 14.09.1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 01.03.2010 року. Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із матірю, відповідачем у справі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.02.2013 року до досягнення дитиною повноліття.

Судом першої інстанції також встановлено, що сторони виїжджали на роботу в Італію, де ОСОБА_2 зверталася у суд з вимогою до ОСОБА_4 сплатити заборгованість по аліментах та стягнення аліментів у євро.

Згідно з приватним актом від 09.10.2014 року, складеного в м. Сорренто країни Італія, ОСОБА_4 зобовязувався переказувати суму в розмірі 175 євро на місяць ОСОБА_2 на утримання дочки, як визначено у рішенні українського суду.

Судом також встановлено і не заперечується сторонами, що позивач сплачував відповідачу починаючи з листопада 2014 року по лютий 2016 року включно аліменти в розмірі 175 євро щомісячно на утримання дочки.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Казьмірук О.В. по виконавчому провадженню №39368392, станом на 01.02.2016 року заборгованість ОСОБА_4 зі сплати аліментів складає 13194,94 грн.

Задовольняючи частково позов та звільняючи позивача від сплати заборгованості по аліментах станом на 01.03.2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повністю розрахувався із заборгованості по аліментах, а тому він підлягає звільненню від сплати заборгованості за аліментами станом на 01.03.2016 року.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він суперечить нормам матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи з наступних підстав.

За змістом ч.2 ст.18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач сплачував відповідачу починаючи з листопада 2014 року по лютий 2016 року включно аліменти в розмірі 175 євро щомісячно на утримання дочки. Доводи апеляційної скарги про те, що зазначені кошти позивач перераховував відповідачу на виконання рішення суду країни Італія та приватного акта від 09.10.2014 року, а не у звязку з виконанням рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року, судова колегія вважає необґрунтованими, адже з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_4 перераховував відповідачу 175 євро кожного місяця на утримання дочки відповідно до приватного акту від 09.10.2014 року, складеного в м. Сорренто країни Італія, з якого вбачається, що позивач зобовязується переказувати зазначену вище суму на утримання дочки, як визначено у рішенні українського суду, на рахунок відповідача.

Разом з тим, задовольняючи частково позов, суд першої інстанції у рішенні не зазначив норму матеріального права, яка надає йому право звільнити позивача від сплати заборгованості за аліментами з підстав заявлених у позові, і такої норми матеріального права, на думку колегії суддів, чинне законодавство не містить.

Положення ч.2 ст.197 СК України, згідно якої за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у звязку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, не є нормою матеріального права, яка дає право на звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам у даній справі, адже заборгованість, якщо така має місце, не виникла у звязку з тяжкою хворобою позивача або іншою обставиною, що має істотне значення.

Крім того, колегія суддів вважає, що між сторонами фактично виник спір з приводу наявності (відсутності) заборгованості зі сплати аліментів та її розміру.

Вказане питання вирішується в порядку визначеному ст. 195 СК України, розмір заборгованості обчислюється державним виконавцем, а в разі спору судом, на що позивач не позбавлений права.

Не можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами і положення ч.4 ст.223 ЦПК України, оскільки судом першої інстанції не встановлено, які обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення змінились, і вказана стаття, на думку колегії суддів взагалі не дає права на звільнення від сплати заборгованості за аліментами, оскільки не має зворотньої дії в часі.

Відповідно до ч.4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, судова колегія доходить висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає нормам матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

Беручи до уваги те, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, не може залишатись в силі і підлягає скасуванню також ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у відшкодування витрат зі сплати судового збору 275,60 грн. відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз.6 п.20 постанови від 18.12.2009 року N14 "Про судове рішення у цивільній справі".

Ураховуючи положення ч.ч. 1 та 5 ст.88 ЦПК України про перерозподіл апеляційним судом судових витрат при скасуванні рішення та ухваленні нового, з ОСОБА_4 слід стягнути витрати на користь ОСОБА_2 сплаченого нею судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 606,11 грн. (а.с.89).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 308, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.04.2016 року в частині звільнення ОСОБА_4 від сплати заборгованості по аліментах станом на 01.03.2016 року на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 27.02.2013 року до досягнення дитиною повноліття відмовити.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.04.2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги 606 (шістсот шість) гривень 11 коп.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2016 року у цій справі скасувати.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_6

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом. Суддя: