Справа № 496/2267/16-ц
Провадження № 2/496/1318/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року Біляївський районний суд

Одеської області

в складі: головуючого судді - Трушиної О.І.

при секретарі - Поцелуйко К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про нарахування інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти у розмірі 291405,20 грн., з яких 14059,20 грн. 3% річних, 277346,00 грн. індекс інфляції).

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року у справі № 496/4688/14-ц задоволено її позовні вимоги до ОСОБА_2 про стягнення коштів, які були набуті без достатніх правових підстав та стягнуто з відповідача грошові кошти в сумі 204020,00 грн. Вказаним рішенням встановлено, що відповідач отримав кошти без достатніх правових підстав, оскільки не набув права власності на спірне майно у встановленому чинним законодавством порядку та не мав права в подальшому розпоряджатися майном - квартирою № 15 по вул. Фонтанська дорога, 57 в м. Одеса. Отримані без достатніх правових підстав кошти, відповідачем використані для власних потреб. 19 січня 2015 року на виконання вказаного рішення Біляївського районного суду Одеської області видано виконавчий лист. 22 січня 2015 року відділом ДВС відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа і запропоновано боржнику добровільно виконати вимоги виконавчого документу та сплатити суму на розрахунковий рахунок відділу ДВС. Добровільно рішення суду боржником не виконано. В ході проведення державним виконавцем комплексу виконавчих дій з боржника у примусовому порядку стягнуто грошові кошти в сумі 204020,00 грн. лише 21 червня 2016 року, отже відповідачем не виконано належним чином своїх зобов»язань, а відтак відсотки та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов»язання, тобто до 21 січня 2016 року. Загальна сума невиконаного зобов»язання відповідача з моменту визнання договору купівлі-продажу недійсним, починаючи з 19 лютого 2014 року по 21 червня 2016 року становила 202000 грн. 3% річних за вказаний період становить 14059,20 грн. Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири, тобто 23 травня 2007 року грошові кошти за рахунок інфляції втратили свою купівельну здатність, позивачем нараховано інфляційні витрати за період з 23 травня 2007 року по 21 червня 2016 року, що становить 291405,20 грн.

Представник позивача у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог і пояснила, що відповідачем було безпідставно отримано грошові кошти у розмірі 202000 грн., ця обставина була встановлена у судовому рішенні. Добровільно рішення суду про стягнення з відповідача вказаної суми він не виконав. Лише 21 червня 2016 року у примусовому порядку з відповідача стягнуто вказану суму, а тому вважає, що є підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат на загальну суму 291405,20 грн.

Представник відповідача у судому засіданні позовну заяву не визнав, подав заперечення на позов і просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченні.

Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.12.2014 року, яке набрало законної сили, по справі № 496/4688/14-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, які були набуті без достатніх правових підстав та стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 204020 грн. (а.с. 7).

З рішення суду вбачається, що 23.05.2007 року між позивачкою та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, згідно з вказаним договором продаж квартири було здійснено за 202000 грн., що на той період складало 40000 доларів США за курсом НБУ (5,05 грн. за 1 долар США) на день укладення договору. Відповідач продавець квартири був її власником на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2007 року, яким його було визнано спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3 Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2007 року вказане рішення було скасоване у звязку з тим, що на той час вже існувало рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2007 року, яким було встановлено факт родинних відносин (третя лінія спорідненості) ОСОБА_4 з ОСОБА_3, померлого 06.11.2006 року, а відтак відповідач отримав кошти від позивачки без достатніх правових підстав, оскільки не набув права власності на спірне майно у встановленому чинним законодавством порядку та не мав права в подальшому розпоряджатися майном, а саме: квартирою № 15 в буд. № 57 по вул. Фонтанська дорога в м. Одеса, отримані без достатніх підстав кошти, які належали позивачу, відповідач використав для власних потреб.

22.01.2015 року відділ державної виконавчої служби відкрив виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Біляївського районного суду Одеської області, виданого 19.01.2015 року по справі № 496/4688/14-ц та боржнику запропоновано добровільно виконати вимоги виконавчого документу та сплатити грошову суму на розрахунковий рахунок відділу ДВС, але у самостійний строк боржником рішення суду і вимоги виконавчого документу відповідачем не виконано (а.с. 8).

В ході проведених державним виконавцем комплексу виконавчих дій з боржника у примусовому порядку було стягнуто грошові кошти у розмірі 204020 грн. лише 21.06.2016 року, виконавче провадження закрито 29.06.2016 року, про що винесено відповідну постанову (а.с. 10).

Згідно ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк виконання боржником обовязку не встановлено кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки вимога про повернення грошових коштів була предявлена 08.10.2014 року, про що свідчить позовна заява ОСОБА_1 по справі № 496/4688/14-ц, нарахування інфляційної різниці з 23 травня 2007 року є безпідставною.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобовязання, про яке йдеться в позовній заяві, виникло на підставі ч. 3 ст. 1212 ЦК України відповідальність та додаткові зобовязання в цьому випадку регульовані спеціальною нормою законодавства, а саме ч. 2 ст. 1214 ЦК України, згідно з якою у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 ЦК України).

Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України, вона поширює свою дію на всі зобовязання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Вказана правова позиція Верховного Суду України міститься зокрема у Постанові ВСУ від 06.06.2012 року у справі № 6-49 цс 12.

Аналіз судової практики Верховного Суду України про застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві містить чітку позицію щодо неможливості за вказаними обставинами одночасного застосування ст. 625 та ст. 536 ЦК України, оскільки ст. 1214 ЦК України є спеціальною нормою, що регулює відносини повязані з безпідставним одержанням чи збереженням грошей.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Представник позивача у судовому засіданні пояснила, що зобовязання в даному випадку виникло не з примусового виконання рішення суду, а на підставі безпідставно отриманих відповідачем грошових коштів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжитті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 13 липня 2016 року вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на автомобіль НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії «САО» № 797371, кузов № 2Т2ВК1ВА5ВС085002, який зареєстрований та належить на праві приватної власності ОСОБА_2, але оскільки позовна заява залишена без задоволення, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 154, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 526, 599, 625, 1212, 1214 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про стягнення грошових коштів у розмірі 291 405,20 грн., з яких 14 059,20 грн. 3 % річних, 277 346 грн. індекс інфляції залишити без задоволення.

Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на автомобіль НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії «САО» № 797371, кузов № 2Т2ВК1ВА5ВС085002, який зареєстрований та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2), вжиті ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 13 липня 2016 року скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, до апеляційного суду Одеської області, через Біляївський районний суд Одеської області.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області: ОСОБА_5