Справа № 303/6649/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі суддів:

головуючого - судді Джуги С.Д.

суддів: Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини , -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом до ОСОБА_2 в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі по 700 грн. щомісячно на кожну дитину, посилаючись на те, що діти проживають з нею, знаходяться на її утримання та вихованні, а відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дітей.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27 листопада 2015 року в задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду і задовольнити заявлений позов повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який було розірвано 15 липня 2008 року.

За час шлюбу в них народилося троє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з того, позивачем не доведено факт проживання дітей з нею, факт ухиляння відповідача від утримання дітей, обставини щодо отримання відповідачем доходу та інші обставини, визначені ст. 182 СК України.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки він відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Частиною першою статті 60 ЦК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частина четверта статті 60 ЦК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно пункту 17 Постанови, Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Таким чином, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання має той з батьків з ким дитина проживає, до того з батьків, що проживає окремо.

У позовній заяві позивачем зазначено, що з моменту розірвання шлюбу діти проживають з нею і перебувають на її утриманні, а відповідач ухиляється від утримання дітей і не надає ніякої матеріальної допомоги.

Разом з тим, на підтвердження вказаних обставин позивач не надала жодного доказу, про наявність підстав для звільнення від доказування не зазначила.

На підтвердження обставин, вказаних у позові, позивачем надано тільки копії свідоцтв про народження дітей, копію її паспорту та копію свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.2-6). Будь-яких інших доказів позивач не надавала, клопотань про їх витребування не заявляла.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено факт проживання дітей з нею і її право на стягнення аліментів на утримання дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Заявляючи вимогу про стягнення аліментів, позивач просила визначити їх розмір у твердій грошовій сумі, при цьому зазначила, що відповідач працевлаштований і має регулярний дохід.

На підтвердження цих обставин позивач також не надала жодного доказу, вказала у позові, що довідку надати суду не має можливості, про що буде просити суд.

Однак, позивач в судові засідання: 05.11.2015р., 19.11.2015р., 27.11.2015р. не зявилася, про розгляд справи належним чином повідомлялася, подала заяву про розгляд справи без її участі, відповідно самостійно довідку про доходи відповідача не надала і до суду клопотань про витребування доказів не подавала.

Представник позивача ОСОБА_7, який 23.11.2015р. надав копію довіреності про представництво інтересів позивача, також подав письмову заяву про розгляд справи 27.11.2015року у його відсутності та відсутності позивача, і не подав суду жодних клопотань про витребування доказів. (а.с.21-22).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відсутність даних про те, чи працює відповідач і чи отримує регулярний дохід, позбавляє суд можливості вирішити питання щодо стягнення з нього аліментів у частці від заробітку чи у твердій грошовій сумі.

Крім того, відповідно до ст. 182 СК України , при призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Позивачем на підтвердження даних обставин також не надано ніяких доказів, про їх наявність чи відсутність не зазначено у позовній заяві.

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, розяснень, які зазначені в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобовязаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною, або іншою особою, яка бере участь у справі.

Таким чином, за власною ініціативою, без обґрунтованого клопотання, суд не вправі витребувати докази, оскільки в іншому випадку матиме місце порушення основоположних принципів цивільного процесу: змагальності сторін, диспозитивності, законності.

З врахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в заявленому позові.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, в апеляційній скарзі викладено лише норми матеріального та процесуального права і зазначено, що таким нормам не в повній мірі відповідає рішення суду. Такі доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів ,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: