НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/7853/15
№ 2/183/693/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Осипенка Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, за участю третіх осіб: Міністерства Оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права на приватизацію та зобов'язання вчинення дій,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила визнати незаконними відповідь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська № 5302 від 25 грудня 2015 року та відповідь № 592 від 19 лютого 2016 року, визнати право позивача на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська, як орган приватизації, вжити заходів щодо приватизації квартири, яка використовується позивачем на умовах найму на території відкритого військового містечка за адресою: АДРЕСА_1 згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке затверджено наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16 грудня 2009 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона на підставі ордеру № 154 від 26 березня 1984 року проживає та зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Позивач звернулася до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська з заявою про передачу їй квартири у приватну власність у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпропетровська, як органом приватизації листом № 3781 від 11 грудня 2014 року позивачу відмовлено в приватизації квартири. Після того, як означену відмову оскаржено позивачем в судовому порядку та скасовано судом, відповідачем не вчинялося жодних дій по розгляду заяви.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Внаслідок уточнення позовних вимог, доповнено підстави позову посиланням на те, що рішенням відповідача № 5302 від 25 грудня 2015 року позивачу відмовлено в приватизації вищезазначеної квартири, в зв'язку з тим, що військове містечко, в якому розташована квартира, включене до числа закритих, в зв'язку з чим, житлові приміщення які розташовані в ньому, не підлягають приватизації, окрім того квартира, в якій мешкає позивач є військовим майном та не передано у власність територіальної громади. Документів на надання повноважень розпоряджатися майном не надходило. Крім того, підставою відмови зазначено також і ненадання документів, передбачених п.18 Наказу № 396 від 16 грудня 2009 року. Означені дії та рішення відповідача вважає неправомірними, такими, що не відповідають діючому законодавству України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Представник відповідача - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи, що у КЕВ відсутні повноваження на передачу військового майна у власність позивачам. Зазначив, що лише після передачі майна на баланс органу місцевого самоврядування можлива приватизація квартири. Крім того, майно є власністю Міністерства оборони України. Військове містечко, в якому знаходиться квартира позивача має статус "закритого військового містечка" та не підлягає приватизації. Окрім того, нормами законодавства не передбачено можливості оскарження листа-відповіді. Більш того, просячи відмовити в задоволенні позову в частині визнання незаконним листа від 19 лютого 2016 року представник відповідача вказав на те, що рішення за результатами розгляду заяви прийнято 25 грудня 2015 року. Підстави для повторного розгляду заяви - відсутні. Також, позивачем до повторно поданої заяви не додано технічного паспорту на житлове приміщення.

Представник третьої особи Міністерства Оборони України в судове засідання не з`явився, підстав неявки не повідомив. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду пояснення, відповідно до змісту яких просив відмовити в задоволенні позову з підстав належності житлового приміщення до житлового фонду МО України. Військове містечко, в якому знаходиться квартира позивача має статус "закритого військового містечка" та не підлягає приватизації. Питання щодо розпорядження майном належить до компетенції Кабінету Міністрів України.

Представник третьої особи Генерального штабу Збройних сил України в судове засідання не з`явився, підстав неявки не повідомив. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши надані позивачами докази, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно з ордером № 154 від 26 березня 1984 року, виданого Квартирно-експлуатаційною частиною району, ОСОБА_5 та членам його сім`ї: дружина - ОСОБА_3, син - ОСОБА_6 надано право на вселення в квартиру, за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до довідки БУ № 1 Гвардійської КЕЧ району № 193 від 08 грудня 2014 року, позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та вказана, як головний квартиронаймач. Інших осіб, що проживають в приміщенні не зареєстровано.

Вищезазначене житлове приміщення належить до житлового фонду Міністерства оборони України, перебуває у повному оперативному управлінні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська.

У відповідності до Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська, зазначений відділ здійснює безпосередньо квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності. Квартирно-експлуатаційне забезпечення - це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об'єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном. Згідно п. 3.2.4 Положення, на Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська покладений обов'язок та повноваження щодо утримання житлового фонду.

У відповідності до ст. 1 Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Судом встановлено, що 08 грудня 2014 року позивач звернулася до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська із заявою про передачу їй квартири у приватну власність у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Листом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська № 3781 від 11 грудня 2014 року позивача повідомлено про відсутність повноважень Начальника КЕВ м. Дніпропетровська щодо оформлення передачі кватири у приватну власність. Підставою відмови в приватизації спірного житла в листі зазначено те, що військове містечко, в якому розташована квартира, включене до числа закритих, в зв'язку з чим, житлові приміщення не підлягають приватизації.

У відповідності до постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, визнано протиправною дії відповідача щодо нерозгляду заяви позивача від 08 грудня 2014 року.

В наступному, 04 грудня 2015 року позивачем повторно подано заяву про приватизацію квартири. 25 грудня 2016 року відповідачем прийнято рішення № 5302 яким відмовлено в приватизації вищезазначеної квартири, через те, що військове містечко, в якій розташована квартира, включене до числа закритих, в зв'язку з чим, житлові приміщення які розташовані в ньому, не підлягають приватизації. Окрім того квартира, в якій мешкає позивач є військовим майном та не передано у власність територіальної громади. Більш того, позивачем не надано документів, передбачених п.18 Наказу № 396 від 16 грудня 2009 року в якості додатків до заяви.

В наступному, 16 лютого 2016 року позивачем подано відповідачу заяву із проханням передати квартиру в приватну власність шляхом приватизації. До заяви подано довідку про склад сім`ї, документ про невикористання житлових чеків, довідка про склад зареєстрованих осіб, копію паспорту, копію ордеру на право зайняття житлового приміщення.

Листом відповідача від 19 лютого 2016 року позивача повідомлено про відсутність підстав для повторного розгляду заяви.

Означені дії та рішення відповідача вважає неправомірними, такими, що не відповідають діючому законодавству України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання незаконними відповідь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська № 5302 від 25 грудня 2015 року та відповідь № 592 від 19 лютого 2016 року, визнати право позивача на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 суд приходить до наступних висновків.

Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

У відповідності до наданих на запит суду матеріалів, будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на балансі БУ №1 Гвардійської КЕЧ району, яке є структурним підрозділом КЕВ м. Дніпропетровська.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень ( підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли в зв'язку з приватизацією житла, відмови уповноваженого органу в проведенні приватизації, виникають з житлових правовідносин та повинні розглядатися судом в порядку цивільного судочинства.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені в Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який прийнято 19.06.1992 р. за № 2482-ХІІ.

Зазначеним Законом регламентований порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом, з обмеженнями, визначеними п.2 ст.2 цього Закону.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам'яток садове - паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв, квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають у аварійному стані, квартири ( будинки, кімнати), які віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки) житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС».

Згідно з положенням, затвердженим Наказом Міністра оборони України №215 від 21 квітня 2011 року та Наказом Міністра Оборони України № 448 від 03 липня 2013 року визначення «закрите військове містечко» та коло осіб, які мають право затверджувати перелік закритих військових містечок виключені.

03 вересня 2010 року Начальником Генерального штабу - Головнокомандуючим Збройних сил України Педченко Г.М. затверджений останній чинний (він базується на Наказі Міністра оборони СРСР №75 від 22 лютого 1977 року) «Перелік закритих військових містечок, які мають у своєму складі житловий фонд», селище міського типу Гвардійське та Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області не були включені до цього переліку.

На підтвердження того, що смт. Гвардійське не наданий статус закритого військового містечка свідчить і Наказ Міністра оборони № 569 від 15 вересня 2011 року «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад» з затвердженими переліками військового майна.

Згідно Наказу Міністра оборони України № 569 «Про безоплатну передачу військового майна у приватну власність до територіальних громад», безоплатно передається у комунальну власність територіальним громадам смт. Черкаське і смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, зазначений Наказ є обов'язковим для виконання КЕВ м. Дніпропетровська та Черкаською і Гвардійською селищними радами.

Судом встановлено, що законодавством України не визначене юридичне поняття «закрите військову містечко», в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області не має статусу закритого військового містечка.

Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року передбачене, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Згідно з п.5 ст.5 вищевказаного Закону, кожний громадянин України має право приватизувати житло, яке він займає безоплатне в межах номінальної вартості житлового чеку, або частковою доплатою один раз.

Судом встановлено, що позивач зареєстрована в спірному житловому приміщенні, участі у приватизації державного житлового фонду не брала.

Згідно з п.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів, наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16 грудня 2009 року затверджене «Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформлюються згідно цієї процедури, в т.ч. і рішення органу приватизації.

За таких обставин рішення відповідача від 25 грудня 2015 року № 5302, яким відмовлено позивачу в оформленні передачі в приватну власність та приватизації житлового приміщення внаслідок включення житлового приміщення до квартир, що знаходяться на території «закритих військових поселень» прийнято неправомірно, без врахування норм законодавства, порушує право позивача на отримання житла у власність. Однак, суд вважає, що рішення відповідача в частині відмови позивачу в оформленні передачі в приватну власність та приватизації житлового приміщення внаслідок неподання документів, передбачених п.18 Наказу № 396 від 16 грудня 2009 року «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» є правомірним. Водночас, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено можливості часткового визнання незаконним рішення органу приватизації через часткову правомірність підстав його прийняття за наявності підстав для визнання його незаконним в іншій частині - рішення відповідача щодо відмови в приватизації квартири підлягає визнанню незаконним в повному обсязі.

Також, у відповідності до ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі і визнання права.

Як зазначалося вище, судом встановлено, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська заперечує право позивача на приватизацію спірного житлового приміщення.

Оскільки судом встановлене право позивачів, які проживають на підставі ордеру в спірному житловому приміщенні на одержання спірної квартири у приватну власність, відповідачем оспорюється зазначене право, позовні вимоги в частині визнання права позивачів на приватизацію квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розглядаючи вимоги позову в частині визнання незаконним листа від 19 лютого 2016 року, суд виходить з наступного. Норми п.10 ч.2 ст.16 ЦК України визначають способи захисту цивільних прав шляхом визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності в тому числі і органу державної влади. Ч.2 ст.16 ЦК України також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, до встановлений договором або законом. Нормами чинного законодавства не передбачено можливості оскарження та визнання незаконним листа, виданого органом приватизації, на який, за нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» покладено обов`язок прийняття відповідних рішень. Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині визнання незаконним рішення відповідача № 592 від 19 лютого 2016 року шляхом визнання незаконними дій щодо не розгляду заяви позивача.

Крім того, на посилання представника щодо відсутності підстав для повторного розгляду заяви, суд зауважує не те, що шляхом надання документів, на отриманні яких відповідач послався у рішенні № 5302, позивач частково усунула підстави для відмови в задоволенні заяви, а відтак - відповідач, як орган приватизації зобов`язаний розглянути заяву позивача від 16 лютого 2016 року та прийняти по ній вмотивоване рішення.

Так, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» затверджене Наказом МЖКГ № 396 від 16 грудня 2009 року, встановлюють порядок передачі квартир в приватну власність.

Зокрема, наймач та члени його сім'ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов'язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого, оформити відповідне свідоцтво.

Зазначена процедура передбачена ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якої приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Враховуючи встановлення судом факту протиправності рішення відповідача, суд також приходить до переконання, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вжити заходів щодо приватизації квартири, яка використовується позивачем на умовах найму на території відкритого військового містечка за адресою: АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню. До означеного висновку суд приходить внаслідок того, що зазначений обов'язок органу приватизації встановлений нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і в разі, якщо зазначений орган зволікає з винесенням відповідного рішення або вчиненням інших дії, суд має право зобов'язати розглянути заяву про передачу житла в приватну власність, вчинити певні дії, та в разі необґрунтованої відмови, скасувати рішення органу приватизації, зобов'язати вчинити певні дії.

Так, оскільки суд прийшов до висновку про скасування рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська про відмову в задоволенні заяви позивачів про передачу квартири у власність, зазначений орган приватизації фактично повинен повторно розглянути заяву позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З огляду на викладене вище, суд не приймає до уваги в якості належного доказу на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог посилання відповідача на відсутність повноважень КЕВ м. Дніпропетровська вирішувати питання про приватизацію житлового фонду, оскільки матеріали справи містять достатні докази на підтвердження перебування на балансі відповідача означеного майна.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, за участю третіх осіб: Міністерства Оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права на приватизацію та зобов'язання вчинення дій - задовольнити частково.

Визнати незаконними рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська № 5302 від 25 грудня 2015 року, бездіяльність Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська щодо не розгляду заяви ОСОБА_3 від 16 лютого 2016 року.

Визнати право на приватизацію ОСОБА_3 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1

Зобов'язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська, як орган приватизації, вжити заходи щодо приватизації квартири, яка використовується ОСОБА_3 на умовах найму на території відкритого військового містечка за адресою АДРЕСА_1, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке затверджено наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16 грудня 2009 року.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1461 (одна тисяча чотириста шістдесят одна) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10- денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі складено 29 квітня 2016 року.

Суддя Д.О. Парфьонов