23.12.2016 Справа № 363/3663/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вишгородського районного суду Київській області від 21 січня 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, третя особа Держкомзему у Вишгородському районі Київської області, про часткове визнання недійсним розпорядження та договору оренди, усунення перешкод у користуванні власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Вишгородського районного управління юстиції в Київській області, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, часткове скасування рішення про державну реєстрацію права власності та зобовязання звільнити самовільно зайняту ділянку,

встановив:

ОСОБА_1 23 вересня 2015 року звернувся до суду з даною заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вишгородського районного суду Київській області від 21 січня 2014 року,посилаючись на те, що 01 вересня 2015 року йому стало відомо про існування доказів, згідно яких знесення побудованих ним споруд на земельній ділянці орендованій відповідачем призведе до руйнування прибережної смуги дренажного каналу Київської ГЕС, його забруднення і засмічення, змивання родючого ґрунту, що завдасть непоправної шкоди навколишньому природному середовищу та призведе до розмиву і знищення належної йому на праві власності земельної ділянки для садівництва, що межує з земельною ділянкою на якій потребується знесення збудованих споруд. Вказані будівельні споруди (знесення яких планується) згідно розробленого робочого проекту кріплення берега дренажного каналу вздовж земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в с. Осещина, виготовленого ТОВ «Габіони Будпроект» від 2015 року, висновку ТОВ «Бюро технічної інвентаризації» від 01 вересня 2015 року та листа Дніпровського басейного управління водних ресурсів від 03 вересня 2015 року складають і є частиною берегоукріплювальної та протиерозійної гідротехнічної споруди, водоохоронних лісонасаджень.

З цих підстав та оскільки про ці обставини він не знав на час ухваленні рішення суду від 21 січня 2014 року, довідався про це тільки 01 вересня 2015 року, просив згадане рішення суду переглянути і задовольнити його позов в повному обсязі, відмовивши в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Представник позивача просив в суді про задоволення його заяви з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2, будучи повідомленим про розгляд справи з дотриманням вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, будучи неодноразово викликаним до суду, в звязку з чим розгляд справи неодноразово відкладався, в судове засідання не зявився, що згідно ч. 1 ст. 365 ЦПК України розгляду справи не перешкоджає.

Заслухавши представника позивача, спеціаліста Дніпровського басейного управління водних ресурсів ОСОБА_4 в порядку ст. 190 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 в вересні 2012 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про часткове визнання недійсними розпорядження , договору оренди та усунення перешкод у користуванні власністю, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки площею 0,074 га для ведення садівництва, що розташована в садівницькому товаристві «Побутовик» Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Від земельної ділянки позивача в сторону обвідного каналу розташована земельна ділянка площею 0,0836 га, що межує з земельною ділянкою позивача та прилягає до обвідного каналу біля с. Осещина Вишгородського району Київської області. Цією земельною ділянкою позивач користується з 1994 року, за час користування і дотепер проводить на ній культурно-технічні роботи. На вказаних земельних ділянках позивачем були зведені споруди, які він у встановленому законом порядку зареєстрував та його видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07.02.2013 року.

Попри зазначені вище обставини Вишгородська районна державна адміністрація уклала з відповідачем ОСОБА_2 договір оренди від 11.05.2012 року та передала йому в оренду земельну ділянку площею 0,1773 га, включивши до загальної площі зданої в оренду ділянки також і земельну ділянку позивача площею 0,0836 га.

Відповідач ОСОБА_2 у зустрічному позові зазначив, що він на підставі договору оренди земельної ділянки від 11.05.2012 року є користувачем земельної ділянки площею 0,0836 га, кадастровий номер :38:060:0172 в межах Хотянівської сільської ради Вишгородського району.

Згідно з даними чергового кадастрового плану, орендована ОСОБА_2 земельна ділянка знаходиться поряд із земельною ділянкою, яка знаходиться у власності ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності серії КВ № 019607.

Рішенням Вишгородського районного суду Київській області від 21 січня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07.02.2013 року № 353643 видане на ім'я ОСОБА_1 в частині реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, а саме Ж-навіс над басейном, З-альтанка, ІV- тротуар, VІ-плавальний басейн, VІІ-колодязь інженерних мереж, 5-8 паркан, що розташовані за адресою Київська область, Вишгородський район, с. Осещина, СТ «Побутовик», вул. Садова, 66.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно в частині реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, а саме Ж-навіс над басейном, З-альтанка, ІV- тротуар, VІ-плавальний басейн, VІІ-колодязь інженерних мереж, 5-8 паркан, що розташовані за адресою Київська область, Вишгородський район, с. Осещина, СТ «Побутовик», вул. Садова, 66.

Зобов'язано ОСОБА_1 звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, кадастровий номер :38:060:0172 площею 0,0836 га, що розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту та привести її у придатний стан для використання шляхом знесення побудованих споруд, а саме: навісу над басейном, альтанки, тротуару, плавального басейну, колодязя інженерних мереж та паркану.

Зі справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки 0,074 га для ведення садівництва, що розташована в садівницькому товаристві «Побутовик» Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії IV-КВ № 019607 від 18.08.1998 року зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1788 від 18.08.1998 року.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.02.2013 року ОСОБА_1 є власником садового будинку А, бані «Б», сарай «В», сарай «Г», надбудови над колодязем «Д», колодязь «Д», огорожу №1-3, колонки І, вимощення ІІ, сарай «Е», альтанка «Є», У -тротуар, ІХ - колодязі інженерних мереж, УІІІ- яма вигрібна , що розташовані в с. Осещина, СТ «Побутовик», вул. Садова, 66.

Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 28 квітня 2012 року № 979, земельну ділянку загальною площею 0,3330 га ОСОБА_2 (0,1773 га), передано в оренду терміном на 49 років для сінокосіння на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту).

Вказані земельні ділянки межують між собою, коли земельна ділянка передана для сінокосіння ОСОБА_2 знаходиться в безпосередній близькості до дренажного каналу Київської ГЕС, нижче Київського водосховища на західній околиці с. Осещина та відноситься до прибережної захисної смуги.

Встановлено, що в 2007 році ОСОБА_1 зведено берегоукріплення дренажного каналу вздовж наданої йому земельної ділянки в СТ «Побутовик» у вигляді заанкерованої вертикальної підпірної стінки з бутової кладки на палевій основі загальною довжиною 45 м.

Вказана підпірна стінка одночасно слугує підпірною стінкою плавального басейну, огорожі з підпірною стіною та інших споруд, знесення яких необхідно для приведення земельної ділянки в початковий стан.

Відтак з метою укріплення берегової лінії, захисту берега дренажного каналу від руйнування, поліпшення екологічного стану прибережної території каналу ОСОБА_1 проведено комплекс відповідних заходів по берегоукріпленню.

Зокрема, підсипано привозний ґрунт до відмітки 93,3сБС в обсязі 492 м3, укладено рослинний ґрунт шаром 0,5 м обсягом 90 м3, проведено залуження насівом багаторічних трав, насаджено 14 дерев, 26 кущів, зведено вимощення, паркан, альтанку, басейн, компостну яму, сходи, пристань, місток, встановлено підпірну стіну, берегоукріплення.

Вказані протиерозійні заходи і зведені споруди становлять систему берегоукріплення дренажного каналу Київської ГЕС, що вбачається з робочого проекту ТОВ «Габіони Будпроект» «Кріплення берега дренажного каналу вздовж земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в с. Осещина (за межами населеного пункту) Вишгородського району Київської області» від 2015 року, з дотриманням будівельних норм, правил і стандартів для гідротехнічних споруд і виконують зазначену функцію.

Дані обставини підтверджуються змістом складеного у 2-х томах робочого проекту «Кріплення берега дренажного каналу вздовж земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в с. Осещина (за межами населеного пункту) Вишгородського району Київської області» від 2015 року.

Зведення ОСОБА_1 берегоукріплення дренажного каналу погоджено Дніпровським басейним управлінням водних ресурсів від 01 липня 2015 року №АД/01-15/759 і є необхідним, відсутність якого може підмити і знищити частину берега, що підтверджується листом Дніпровського басейного управлінням водних ресурсів від 03 вересня 2015 року №АД/01-12/1017.

Згідно висновку ТОВ «Бюро технічної інвентаризації» від 01 вересня 2015 року №42 знесення згаданих вище споруд може призвести до руйнування прибрежно-захисної смуги дренажного каналу Київської ГЕС, підмивання та знищення частини берегу.

Ці обставини в судовому засіданні підтвердив також і спеціаліст ОСОБА_4 начальник відділу моніторингу Дніпровського басейного управлінням водних ресурсів.

Останній в суді ствердив, що безпосередньо оглядав зведені ОСОБА_1 гідротехнічні споруди, при будівництві яких проведено комплекс берегоукріплюючих робіт, знесення яких призведе до руйнації берега, розмиву в місці стрімкої течії всіх прилеглих земельних ділянок. Проведений обсяг робіт є великий і надзвичайно витратний 1 м згаданого берегоукріплення коштує 25 000 грн., коли довжина останнього складає 45 м.

При цьому водоохоронний режим використання прилеглої до берегової лінії земельної ділянки в дослідженому місці повністю дотримано, влаштовано також смугу (8-15 метрів) від берегової лінії для обслуговування гідротехнічних споруд.

Хоча у вказаному місці проект технічної документації щодо водоохоронної зони не розроблявся, канал має водозабір як мала річка, а тому видається вірним передбачити прибережну захисну смугу шириною 25 метрів.

Всі вказані обставини, що визначаються згаданими доказами, є нововиявленими, про які позивачу стало відомо тільки у вересні 2015 року, та які мають значення для правильного вирішення справи в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про зобовязання ОСОБА_1 привести земельну ділянку у придатний до використання стан шляхом знесення побудованих споруд.

Згідно ч. 1 ст. 2 ВК України завданням водного законодавства є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об'єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування.

Відповідно до ч. 3 і 4 ст. 85 ВК України у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони річок і водойм від забруднення, засмічення та замулення, а також з додержанням правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 86 ВК України на землях водного фонду можуть проводитися роботи, пов'язані з будівництвом гідротехнічних, лінійних та гідрометричних споруд, поглибленням дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин (крім піску, гальки і гравію в руслах малих та гірських річок), розчисткою русел річок, каналів і дна водойм, прокладанням кабелів, трубопроводів, інших комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 ВК України для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони.

Як передбачено ст. 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 91 ВК України для потреб експлуатації та захисту від забруднення, пошкодження і руйнування магістральних, міжгосподарських та інших каналів на зрошувальних і осушувальних системах, гідротехнічних та гідрометричних споруд, а також водойм і гребель на річках встановлюються смуги відведення з особливим режимом користування.

Відповідно до ст. 107 ВК України шкідливою дією вод є:

1.наслідки повені, що призвели до затоплення і підтоплення земель та населених пунктів;

2.руйнування берегів, захисних дамб та інших споруд;

3.заболочення, підтоплення і засолення земель, спричинені підвищенням рівня ґрунтових вод внаслідок ненормованої подачі води під час зрошення, витікання води з водопровідно-каналізаційних систем та перекриття потоків підземних вод при розміщенні великих промислових та інших споруд;

4.осушення земель, зумовлене забором підземних вод в кількості, що перевищує встановлені обсяги відбору води;

5.забруднення (засолення) земель в районах видобування корисних копалин, а також після закінчення експлуатації родовищ та їх консервації;

6.ерозія ґрунтів, утворення ярів, зсувів і селей.

Під час проектування водогосподарських та інших об'єктів повинна враховуватися можлива шкідлива дія вод, а під час експлуатації цих об'єктів - вживатися заходи щодо її запобігання, а саме:

1.залуження та створення лісонасаджень на прибережних захисних смугах, схилах, балках та ярах;

2.будівництво протиерозійних гідротехнічних споруд, земляних валів, водоскидів, захисних дамб, водосховищ-регуляторів;

3.спорудження дренажу;

4.укріплення берегів тощо.

Отже зведені відповідачем споруди згідно вимог ст. 107 ВК України спрямовані на подолання шкідливої дії вод і узгоджуються з викладеними вимогами Закону та правового режиму водоохоронних смуг.

Водночас гідротехнічні споруди розташовані на земельній ділянці відповідача, що знаходиться в його користуванні для сінокосіння.

Згідно ч. 4-6 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Відповідно до ч. 2 і п.п. а, б, ґ, д ч. 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Аналіз згаданих правових норм та обставин справи в їх сукупності дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення рішення по справі і вирішення заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами застосуванню підлягають як норми ст.ст. 376, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, так і ст.ст. 85-88, 91, 107 ВК України у поєднанні та системному звязку між собою.

У той же час суд вважає необхідним урахувати й таке. Так Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є обєктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до розяснень даних в абзаці 1 п. 22 Постанови пленуму ВССУ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Підставою для знесення згаданих споруд згідно рішення суду стало саме тільки їх зведення в 2007 році позивачем на земельній ділянці переданій у 2012 році в користування відповідача.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Способи захисту цивільних прав передбачені ст. 16 ЦК України, згідно якої, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Як ствердив у суді представник позивача, за весь час надання земельної ділянки в 2012 року в користування відповідачеві, той нею не користується, заходів до цього не вживає, шкідливою дією вод та захистом берегоукріплення не опікується та особливістю землекористування водоохоронними зонами у вказаному місці не цікавиться.

Водночас доводи заяви ОСОБА_1 і його представника в суді про те, що знесення згаданих вище споруд може призвести до розмиву й руйнування берега, завдати шкоди довкіллю, змиву суміжних земельних ділянок і порушення прав землевласників СТ «Побутовик» є слушними і обґрунтованими, які ґрунтуються на нормах чинного законодавства України й наданих доказах про нововиявлені обставини.

При вирішенні справи суд вважає необхідним врахувати конвенційну практику ЄСПЛ, яка є джерелом права і зокрема принципу пропорційності та балансу інтересів.

Застосування вказаного принципу правоінтерпритаційної діяльності Суду прагне до визначення належної рівноваги між різними правами та інтересами (мається на увазі як рівновага між правами окремого індивіда та суспільними або державними інтересами, так і баланс між правами окремих осіб, інтереси захисту яких суперечать один одному).

Визначаючи зміст та обєкт конкретного права, закріпленого в Конвенції, суд аналізує співвідношення можливих обмежень конкретного права і принципу домірності і пропорційності відповідно до цілей Конвенції.

В рішенні по справі «National Union of Belgian Police v. Belgium» від 27 жовтня 1975 року зазначено, що відмінності у ставленні до особи повинні мати обєктивне і розумне виправдання, тому слід зважати на мету і конкретну природу заходів обмеження, беручи до уваги домінуючі у демократичному суспільстві принципи Різниця у застосуванні конвенційних прав повинна мати не лише легітимну мету, але й пропорційний зв'язок між застосовуваними заходами та їх метою.

У рішенні по справі «Cossey v. the United Kingdom» від 27 вересня 1990 року суд підкреслив, що при визначенні того, чи існують у певному конкретному випадку позитивні зобовязання держави, «необхідно зважати на справедливий баланс, який повинен бути встановлений між загальними інтересами суспільства та інтересами особи», додавши, що «пошук такого балансу властивий Конвенції в цілому». Більше того у рішенні в справі «Ilascu and Others v. Moidova and Russia» від 08 червня 2004 року суд відзначив, що «при визначенні сфери дії позитивних зобовязань держави необхідно звертати увагу на справедливий баланс між суспільними інтересами та інтересами індивіда».

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Застосовуючи вказані обставин в контексті цієї справи, суд вважає, що з огляду на необхідність дотримання принципу балансу інтересів, слід дійти висновку, що з огляду на надані позивачем докази про ново виявлені обставини, захист прав зустрічного позивача ОСОБА_2 шляхом знесення згаданих споруд, які в сукупності виконують функцію берегоукріплення та є системою гідротехнічних споруд, (приведення земельної ділянки в початковий стан для сінокосіння), призведе до шкоди довкіллю, розмиву земельної ділянки, порушення прав сусідніх землевласників СТ «Побутовик», забруднення природного середовища і є явно непропорційним інтересам особи.

Таким чином підстав для застосування крайньої міри знесення гідротехнічних споруд, згідно ст. 376 ЦК України в цій справі не встановлено, коли всі інші передбачені законодавством України заходи щодо реагування не вичерпано.

За таких обставин рішення суду від 21 січня 2014 року в цій справі у вказаній частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в частині вимог про зобовязання привести земельну ділянку, кадастровий номер :38:060:0172, площею 0,0836 га в придатний до використання стан шляхом знесення побудованих споруд: навісу над басейном, альтанки, тротуару, плавального басейну, колодязя, інженерних мереж та паркану.

При цьому з поданих доказів та викладених у заяві доводів підстав для перегляду за нововиявленими обставинами рішення Вишгородського районного суду Київській області від 21 січня 2014 року в іншій частині (й зокрема для задоволення позову ОСОБА_1 і відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2П.) судом не встановлено, права зустрічного позивача ОСОБА_2 судом захищені, і в цій частині заяви ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209-215, 365 ЦПК України,

вирішив:

заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київській області від 21 січня 2014 року в цивільній справі №363/3663/13-ц в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про зобовязання ОСОБА_1 привести земельну ділянку у придатний до використання стан шляхом знесення побудованих споруд скасувати за нововиявленими обставинами.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про зобовязання ОСОБА_1 привести земельну ділянку, кадастровий номер :38:060:0172, площею 0,0836 га в придатний до використання стан шляхом знесення побудованих споруд: навісу над басейном, альтанки, тротуару, плавального басейну, колодязя, інженерних мереж та паркану.

В іншій частині в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Вишгородського районного суду Київській області від 21 січня 2014 року в цивільній справі номер 363/3663/13-ц за нововиявленими обставинами відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя