УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання і виселення та за самостійним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про зняття з реєстраційного обліку, виселення та зобов`язання вчинити певні дії, за касаційними скаргами ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2015 року,
в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання і виселення.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про зняття з реєстраційного обліку, виселення та зобов`язання вчинити певні дії, у якому він просив зняти з реєстрації місця проживання та виселити ОСОБА_1 зі службової квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати останню не чинити ОСОБА_2 та його родині перешкоди у користуванні службовою квартирою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2015 року позов Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова задоволено. Знято з реєстрації місця проживання та виселено ОСОБА_1 зі службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення від Міністерства оборони України. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні службовою квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та його родині ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова про зняття з реєстрації місця проживання і виселення та в частині задоволення самостійного позову третьої особи ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні службовою квартирою дружині позивача ОСОБА_4 скасовано та ухвалено у цій частині нове, яким у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова та у задоволенні самостійного позову третьої особи ОСОБА_2 щодо зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні згаданою службовою квартирою дружині позивача ОСОБА_4 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова просять рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Харкові від 03 липня 2007 року № 430 двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , була включена до числа службових квартир (а.с. 5).

Відповідно до протоколу № 2 засідання житлової комісії військової частини № НОМЕР_1 від 26 лютого 2007 року дану квартиру було виділено ОСОБА_2 на сім`ю із трьох осіб: він, дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_6 , без зняття військовослужбовця з квартирного обліку (а.с. 7).

Відповідно до ордеру № 264 серії 07 від 20 вересня 2007 року ОСОБА_2 та його сім`ї: дружині ОСОБА_1 та доньці ОСОБА_6 надано право проживання у спірній квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 30 липня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ХМУЮ, 03 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. У зазначеному шлюбі народився син ОСОБА_7 .

Відповідно до довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лугопарк-2009» від 28 квітня 2015 року № 23 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Згідно з довідкою Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 2/13091 ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 23 листопада 2004 року, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради, є співвласником квартири АДРЕСА_3 .

Протоколом засідання житлової комісії Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку від 07 травня 2015 року в облікову справу щодо складу сім`ї ОСОБА_2 внесено зміни, а саме зазначено, що голова сім`ї ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).
За змістом ч. 3 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст. 122 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Згідно з ч. 2 ст. 123 ЖК УРСР, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 76, 79 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 106 цього Кодексу.

Відповідно до статті 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли зколгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників (стаття 125 ЖК УРСР).
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).
Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, з дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України, апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова та ОСОБА_2 .

При цьому, апеляційним судом було враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року № 6-115цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, зокрема, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Судом має надаватися адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселенню в контексті пропорційності застосування такого закону.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 та малолітня донька ОСОБА_6 вселились до спірного житлового приміщення у встановленому законом порядку, отже підстави для їх виселення без надання іншого житлового приміщення відсутні. При цьому, апеляційним судом обґрунтовано зауважено, що вибуття наймача та членів його сім`ї до іншого постійного місця проживання або відсутність його без поважних причин в житловому приміщенні, понад шість місяців, в тому числі й службовому, відповідно до вимог ст.ст. 71, 107 ЖК України є правовою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а з такими вимогами позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова до ОСОБА_1 в період її відсутності у спірному житловому приміщенні не звертався.
Разом з тим, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні спірною службовою квартирою дружині позивача ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині, правильно виходив з того, що згоди на реєстрацію та її вселення у спірну квартиру відповідач ОСОБА_1 не надавала, реєстрація ОСОБА_4 на даній житловій площі була здійснена без дотримання норм ч.1 ст. 65 ЖК УРСР та п.2.2. Порядку реєстрації місця проживання (перебування) особи.
Доводи касаційних скарг зводяться фактично до переоцінки доказів, і не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов`язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харковавідхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2015 року залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлової
Г.І. Мостова