У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мазур Л.М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до Державної реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним позовом, у якому просили визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 20 квітня 2010 року на ім'я ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 1,9419 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Копіївської сільської ради Тульчинського району та скасувати державну реєстрацію права власності на неї.

На обґрунтування позовних вимог посилались на те, що рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2008 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 та земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 1,94 га, які належали на праві власності померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7, на підставі якого відповідач, звернувшись до Держкомзему у Тульчинському районі Вінницької області 20 квітня 2010 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2.

Позивачі зазначали, що рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 січня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2011 року, було скасовано рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2008 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання власності на спадкове майно.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначали, що спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняв її чоловік - ОСОБА_6, який майно, що буде належати йому і на яке він матиме право, після своєї смерті заповів їхній неповнолітній донькі - ОСОБА_5

Посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер і, прийнявши після нього спадщину ОСОБА_5 не може оформити своє право на земельну ділянку, оскільки є чинним державний акт на право власності на ім'я відповідача, який видано на підставі скасованого рішення суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 рокупозов задоволено.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 20 квітня 2010 року на ім'я ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку площею 1,9419 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Копіївської сільської ради Тульчинського району (за межами населеного пункту).

Скасовано державну реєстрацію за № 79 права власності на земельну ділянку заОСОБА_2, відповідно до якої було зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 20 квітня 2010 року на ім'я ОСОБА_2

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, виходили з того, що рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2008 року, на підставі якого відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку та провів її державну реєстрацію, було скасовано рішеннями судів вищих інстанцій, які набрали законної сили, у зв'язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про те, що право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку є припиненим.

При цьому апеляційним судом було обґрунтовано відхилено доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що у березні 2008 року ОСОБА_2 звертався до суду із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки такі спростовуються рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2011 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7

Також апеляційним судом правильно зазначено, що посилання на наявність складеного ОСОБА_7 заповіту не спростовує висновку суду першої інстанції, оскільки предметом розгляду цієї справи є скасування державного акта, виданого на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до Державної реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Л.М. Мазур