Номер провадження: 22-ц/785/1614/16
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Станкевича В.А.

- Ступакова О.А.

при секретарі - Ярахмедову Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.10.2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартири спільною частковою власністю, визнання права власності,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду, в якому просила: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною частковою власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивачка, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовувала тим, що починаючи з 1998 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, з яким 02.10.2003 року зареєстрували шлюб. Після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, яка була придбана на ім'я ОСОБА_6 10.09.2003 року за 15 309 гривень. Позивачка зазначала, що вказана квартира була придбана за грошові кошти, надані її батьками, які вони отримали від продажу житлового будинку та земельної ділянки. Відтак, ОСОБА_3 вважала, що вказана вище квартира була придбана за рахунок спільних трудових зусиль та за рахунок спільного бюджету, а відтак на підставі ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» таке майно є спільною частковою власністю її та ОСОБА_5 Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, як зазначено в рішенні суду, ОСОБА_3 та її представники ОСОБА_7, ОСОБА_8 пред'явлені позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_9, посилаючись на безпідставність, недоведеність пред'явлених позовних вимог просили відмовити в задоволені позовних вимог, а також поставили питання про застосування наслідків пропущення ОСОБА_3 строків позовної давності по виниклим правовідносинам.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08.10.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.10.2015 року, в якій просить рішення суду від 08.10.2015 року скасувати і постановити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Відповідачем рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали апеляційну скаргу, відповідач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог, наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про власність», Кодексом про шлюб та сім'ю, ЦК України в редакції 2003 року, в частині застосування позовної давності, ЦК УРСР, в редакції 1963 року, зокрема ст. 112, якою було передбачено, що майно може належати на праві спільно власності двом чи кільком громадянам.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 02.10.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим виконкомом Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області на підставі а/з № 20 від 02.10.2003 року.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а/з про смерть № 5119 від 14.05.2014 року складена в відділі ДРАЦС у м. Одесі РС ОМУЮ). Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна, в тому числі і з квартири АДРЕСА_1. З матеріалів спадкової справи № 28/2014р. до майна померлого ОСОБА_5, заведеною приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., вбачається, що із заявами про прийняття спадщини, в строки визначені ст. 1270 ЦК України звернулися ОСОБА_3 - дружина померлого та ОСОБА_4 - син померлого. Факт родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сторонами по справі не оспорювався та підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 Дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_11 13.11.2014 року звернулася до нотаріуса із заявою, в якій відмовилась від прийняття спадщини після смерті батька на користь свого рідного брата ОСОБА_4 Отже, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які вважаються такими, що прийняли спадщину.

Спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_6 10.09.2003 року за нотаріально посвідченим договором (приватний нотаріус Сакал І.М.), реєстровий номер 4176.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 починаючи з грудня 1998 року по час укладання шлюбу (02.10.2003р.) проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу. Дана обставина була підтверджена допитаними у судовому засіданні свідками. Разом з тим, суд першої інстанції вказав, що діюче на той час законодавство не передбачало правових підстав для виникнення майнових прав та обов'язків чоловіка та жінки, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Таке право було закріплено у СК Україні, який набув чинність з 01.01.2004 року, зокрема у статті 74. Відтак, посилання позивачки та її представників на спільне проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, як на підставу виникнення майнових прав на спірну квартиру суд першої інстанції вважав є хибними та судом до уваги не прийняті, оскільки не ґрунтуються на діючому на той час законодавстві.

Виходячи зі змісту ст. ст. 11, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини доводяться будь-якими фактичними даними, зокрема показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами, звуко- і відеозаписами, висновками експертів.

В якості доведеності пред'явлених позовних вимог про визнання квартири спільною частковою власністю ОСОБА_3 представила суду єдиний доказ - показання допитаних у судовому засіданні свідків.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_16, ОСОБА_18 не змогли особисто підтвердити придбання спірної квартири за грошові кошти батьків ОСОБА_3 Про такі обставини свідки дізнавалися або зі слів ОСОБА_5, або зі слів ОСОБА_3, що не може вважатися допустимим доказом придбання квартири за спільні грошові кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Більш того, жоден свідок не підтвердив суму грошових коштів, за яку була придбана квартира. Показання батьків ОСОБА_3 - ОСОБА_18 та ОСОБА_17 взагалі мають суперечності. Так, ОСОБА_17 в судовому засіданні показала, що грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США передавала особисто дочці - ОСОБА_3, в той час ОСОБА_18 стверджував, що гроші передавав він в руки ОСОБА_5 Наявність таких суперечностей не була спростована під час розгляду справи. Не обґрунтована з боку позивача і необхідність в отримані у її батьків грошових коштів в розмірі 15 000,00 доларів США, в той час коли квартира була придбана за 15 309,00 гривень.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана внаслідок спільної праці ОСОБА_3 та праці ОСОБА_5 суду не представлено.

Отже, виходячи із того, що спірні правовідносини між сторонами у справі виникли до набрання чинності СК України - до 1 січня 2004 року, суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна у вересні 2003 року та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_5, оскільки була придбана до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, а відтак пред'явлені позовні вимоги щодо визнання квартири спільною сумісною власністю є недоведеними та не підлягають задоволенню в повному обсязі. Приймаючи до уваги що позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину квартири є похідними від позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю, в задоволені яких було відмолено даним рішенням, то і вони суд першої інстанції вважав не підлягають задоволенню.

Крім того, заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_4 та його представник просили застосувати наслідки пропущення ОСОБА_3 строку позовної давності.

При вирішенні даного питання суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно п. 6 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції 2003 року, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Як зазначала ОСОБА_3, вона була присутня під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири 10.09.2003 року. Таким чином, позовна давність за її вимогами повинна обчислюватися з наступного дня після посвідчення договору купівлі-продажу. У виниклих між сторонами правовідносинах застосуванню підлягає строк позовної давності в три роки (ст. 71 ЦК УРСР в ред. 1963р.). З даними позовними вимогами ОСОБА_3 звернулася 05.12.2014 року, про що свідчить відмітка вхідної кореспонденції суду на позовній заяві. Тобто, ОСОБА_3 звернулася до суду з пропуском визначеного законом строку, який в даному випадку розпочався 11.09.2003 року та закінчився 11.09.2005 р. Поважних причин пропуску строку позовної давності з боку ОСОБА_3 суду не представлено. Пропуск строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, з урахуванням обставин встановлених судом та зазначених в цьому рішенні, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції вважав слід відмовити в зв'язку з недоведеністю порушеного права.

За таких обставин, суд першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», ч. 1 ст. 22 КпШС України, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України, в редакції на час спірних правовідносин, та керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 61, 63, 64, 209, 212-215,218 ЦПК України, відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, відмовивши в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки.

Оскільки, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_5 (а. с. 9) зареєстрували шлюб 02.10.2003 року (а. с. 10).

До реєстрації шлюбу, а саме 10.09.2003 року ОСОБА_5 була придбана спірна квартира АДРЕСА_1 за нотаріально посвідченим договором, реєстровий номер 4176 та 16.09.2003 року за ним зареєстровано право власності на вказану квартиру ОМБТІ та РОН (а. с. 11-12).

Тобто, ОСОБА_5 набув у власність вказану спірну квартиру до реєстрації шлюбу з позивачкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24 КпШС України, який застосовується до спірних правовідносин, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно ст. 16, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним та застосовується до спірних правовідносин, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Докази, які б підтверджували, що спірна квартира придбана позивачкою та померлим ОСОБА_5 як членами сім'ї, внаслідок їхньої спільної праці, в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Показання свідків, на які позивачка посилається, як на підтвердження своїх вимог, яким судом першої інстанції, судова колегія вважає, надана відповідна оцінка, не спростовують висновки суду першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія вважає, що вимоги позивачки ґрунтуються на припущеннях, а суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів правомірно дійшов висновку, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_5, відмовивши в задоволенні позовних вимог позивачки.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачка та ОСОБА_5 заяву про реєстрацію шлюбу подали до купівлі спірної квартири, а спірна квартира була придбана за декілька днів до реєстрації шлюбу, судова колегія не приймає до уваги.

Оскільки, ці доводи не спростовують висновки суду першої інстанції, що спірна квартира була набута у власність ОСОБА_5 до реєстрації шлюбу з позивачкою та є особистою власністю ОСОБА_5, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що шлюб між позивачкою та ОСОБА_5 було зареєстровано 02.10.2003 року (а. с. 10), а спірну квартиру ОСОБА_5 придбав 10.09.2003 року (а. с. 11-12).

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги з посиланням на показання свідків допитаних в суді першої інстанції, на які позивачка посилається, як на підтвердження своїх вимог. Оскільки, як було вказано вище, судом першої інстанції, судова колегія вважає, надана відповідна оцінка вказаним показанням свідків, та вони не спростовують висновки суду першої інстанції, враховуючи встановлені обставин у справі та вимоги закону, який регулює спірні правовідносини, і яким керувався суд.

Судова колегія не приймає до уваги також доводи апеляційної скарги щодо позовної давності, оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог позивачки за недоведеністю порушеного права, а не в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд не звернув увагу на те, що позивачка разом з померлим ОСОБА_5 проживали в цьому житловому приміщенні в мирі і злагоді тривалий час, його діти забезпечені житлом, а у неї і сина, крім цієї квартири, нічого немає. Оскільки, ці доводи, в даному випадку, не мають правового значення.

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що в паспорті відповідача його прізвище вказано, як ОСОБА_5, без мякого знаку, а її прізвище та прізвище її чоловіка згідно паспорту значиться, як ОСОБА_5, чому не надав належної оцінки суд. Оскільки, позивачкою не оспорюються родинні відносини відповідача та померлого ОСОБА_5

Таким чином, враховуючи наведене, надані докази, доводи апеляційної скарги, з урахуванням встановлених обставин справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно відхилити, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.10.2015 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.10.2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич

О.А. Ступаков