Справа № 308/7615/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

06 травня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі - Бота О.І.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгород цивільну справу за позовом керівника Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурор міста Ужгорода в інтересах держави в особі управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого. Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що вироком Ужгородського міськрайонного суду від 23.01.2015 року ОСОБА_2 визнано винним за скоєння кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.125 та ч.1 ст.121 КК України, зокрема за нанесення ОСОБА_3 03.08.2013 року умисного тяжкого тілесного ушкодження. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні в обласному клінічному центі нейрохірургії та неврології і витрати на його лікування становлять 5795 гривень 46 копійок , які в добровільному порядку ОСОБА_2 не відшкодував. Оскільки, внаслідок вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 державою в особі управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації витрачено 5795,46 грн. на лікування потерпілого ОСОБА_3, чим спричинено шкоду державним інтересам на вказану суму, з посиланням на норми ст.121 Конституції України, ст.ст. 1166,1206 ЦК України, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації грошові кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_3 в сумі 5795,46 гривень.

В ході судового розгляду справи за клопотанням представника позивача проведено заміну неналежного позивача на належного, притягнуто в якості належного позивача керівника Ужгородської місцевої прокуратури , у звязку із зміною назви органу прокуратури.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові, не заперечив проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 23.01.2015 року Ужгородським міськрайонним судом було винесено вирок відносно громадянина ОСОБА_2, якого визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.125 та ч.1 ст.121 КК України, зокрема за нанесення ОСОБА_3 03.08.2013 року умисного тяжкого тілесного ушкодження, що стверджується вироком Ужгородського міськрайонного суду від 23.01.2015 року по справі №308/10687/14-к, копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с. 5-7 /.

Як вбачається, із змісту вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.01.2015 року ОСОБА_2 свою вину у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125 та ч.1 ст.121 КК України визнав повністю.

Частиною 4 статті 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з калькуляції №372-В від 25.06.2015 року Обласного клінічного центру нейрохірургії та неврології, ОСОБА_3, знаходився на стаціонару лікуванні з 03.08.2013 року по 12.08.2013 року. Витрати закладу на лікування ОСОБА_3 протягом 9 днів складають 5795,46 грн. /а.с.8 /

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Статтею 1166 ЦК визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Згідно положень ст.1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Тобто, виходячи з положень даної статті особа, яка вчинила злочин, крім загального обов'язку відшкодувати шкоду потерпілому від цього злочину, зобов'язана відшкодувати закладу охорони здоров'я витрати на лікування потерпілого. При цьому дана стаття має застосовуватися не тільки коли особа вчиняє злочин проти життя та здоров'я особи, але і у випадку вчинення особою будь-якого іншого злочину, що кваліфікується за іншими статтями Кримінального кодексу України, якщо вчинення такого злочину потягло за собою необхідність лікування потерпілих у закладах охорони здоров'я.

Крім того, даною статтею передбачено два виключення із загального правила про відшкодування витрат закладу охорони здоров'я, а саме:

- завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони,

- завдання шкоди у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Разом з тим слід зазначити, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат"№11 від 07.07.1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) (далі Постанова), питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року (далі Порядок).

Зокрема, передбачено що, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від кримінального правопорушення на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні.

В матеріалах справи є калькуляція №372-В від 26.06.2015 року видатків на лікування хворого ОСОБА_3 Обласного клінічного центру нейрохірургії та неврології на загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого.

Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Згідно вищезазначеного «Порядку», в разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора.

Відповідно до положеньст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зважаючи на положення чинного законодавства , аналізуючи докази, у судовому засіданні надані позивачем на підтвердження позовних вимог, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 зобов'язаний відшкодувати витрати закладу охорони здоров'я на лікування потерпілого ОСОБА_3, який перебував на стаціонарному лікуванні в Обласному клінічному центрі нейрохірургії та неврології 9 днів, через неправомірні дії відповідача, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 3 ст.88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 1166,1206 ЦК України, ЗУ "Про судовий збір", Постанова Пленуму Верховного Суду України "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат"№11 від 07.07.1995 року, суд,-

в и р і ш и в :

Позов керівника Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь держави в особі управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації (м. Ужгород, пл. Народна, 4), на рахунок місцевого бюджету на р/р №0001 КДК 24060300, банк отримувача ГУДКСУ у Закарпатській області, МФО 812016, грошові кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_3 в сумі 5795,46 гривень (пять тисяч сімсот девяносто пять гривень, 46 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 243,60 гривень (двісті сорок три гривні, 60 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі,але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_4