У Х В А Л А

24 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Гуменюка В.І.,Романюка Я.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - реєстраційна служба Черкаського управління юстиції, про витребування майна та зняття з державної реєстрації,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким витребувано квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 Позовну заяву в частині скасування запису про реєстрацію права власності у реєстрі прав власності - залишено без розгляду. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судових рішень порушується питання про скасування рішення Апеляційного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 387, 388 ЦК України;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, статей 387, 388 ЦК України. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня та 6 серпня 2014 року, постанови Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року, 11 лютого та 2 вересня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння на користь позивача, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив із того, що між позивачем, як титульним володільцем спірної квартири, та відповідачкою, як теперішнім власником вказаної квартири, існують речові правовідносини щодо права на спірне майно, яке вибуло з володіння позивача не з його волі. Судом встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права на житло після ухвалення рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2012 року, а з позовом звернувся до суду в грудні 2013 року, а тому позивачем не пропущено визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року, що надана заявницею для порівняння, скасовано рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, заочне рішення суду першої інстанції про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним залишено в силі. У вказаній справі суд касаційної інстанції виходив з того, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що спір можливо вирішити шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, шляхом витребування майна від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, є помилковим, оскільки позивач не є власником спірного житла, а є його користувачем.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 серпня 2014 року, що надана заявницею для порівняння, скасовані судове рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним, виселення та скасування державної реєстрації права власності та рішення суду апеляційної інстанції, яким позов задоволено, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Проте зазначена ухвала суду касаційної інстанції не містить правової позиції щодо спірних правовідносин, а вказує на допущені судами порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

Порівняння змісту наданих для прикладу судових рішень зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року, що надана заявницею для порівняння, якою скасовано ухвалу суду касаційної інстанції, справу за позовом про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, договорів купівлі-продажу земельних ділянок та їх повернення направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції, суд дійшов висновку, що згідно із статями 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року, що надана заявницею для порівняння, якою скасовано ухвалу суду касаційної інстанції та справу за позовом про визнання права власності та витребування майна та направлено справу на новий касаційний розгляд, суд виходив з того, що згідно із статтями 330, 388 ЦК України майно, яке було предметом судового розгляду про визнання іпотечного договору дійсним та за рішенням суду право власності визнано за іншою особою, проте дійсний власник не був стороною зазначеного правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

У постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року, що надана заявницею для порівняння, якою скасовано ухвалу суду касаційної інстанції та справу за позовом про витребування майна від добросовісного набувача передано на новий розгляд до суду першої інстанції, суд дійшов висновку, що відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, порівняння змісту постанов Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року, 11 лютого та 2 вересня 2015 року зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - реєстраційна служба Черкаського управління юстиції, про витребування майна та зняття з державної реєстрації за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
В.І. Гуменюк Я.М. Романюк