Справа № 135/1402/16-ц
Провадження № 2/135/249/16
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

09.09.2016 року Ладижинський міський суд Вінницької області в складі:

судді Корнієнка О.М.,

при секретарі Паладій В.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ладижинської міської ради, КП «Ладжитлосервіс» про зобовязання вчинити дії, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Ладижинської міської ради, КП «Ладжитлосервіс» про зобовязання вчинити дії, стягнення коштів.

По даній справі відкрито провадження, справа призначена до попереднього судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву слід залишити без руху зважаючи на таке.

Судом встановлено, що подана позовна заява не відповідає всім вимогам, передбаченим ст. 119 ЦПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви має бути доданий документ, що підтверджує сплату судового збору.

Судом встановлено, що до позовної заяви позивачем не додано документів, що підтверджували б сплату судового збору за подання позову.

В судовому засіданні позивач зазначила, що вона не сплачувала судовий збір, посилаючись на те, що позов предявлено в звязку із захистом прав споживачів. Пільг щодо сплати судового збору вона не має.

Відповідачі в судове засідання не зявились, з метою оперативного судового розгляду суд вважає можливим розглянути питання щодо недоліків позовної заяви у їх відсутність.

Щодо посилання позивача на те, що вона звільнений від сплати судового збору, суд виходить з такого.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обовязків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому, що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

За змістом ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Оскільки першорядним нормативно-правовим актом національного законодавства, який регулює порядок справляння судового збору, є Закон України "Про судовий збір", то саме правові приписи, закріплені в наведеному законі, застосовуються при обчисленні судового збору, його сплаті, а також звільненні осіб від його сплати у випадках, визначених у статті 5 цього Закону.

З 1 вересня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року №484-VIII. Вказаний закон значно змінив положення Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI.

За змістом змін до статті 5 Закону України "Про судовий збір", які прийняті пізніше, ніж Закон України "Про захист прав споживачів", убачається, що з 1 вересня 2015 року споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав, не відносяться до суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях.

Тому посилання позивача на частину третю статті 22 Закону України «Про захист справ споживачів», як на підставу звільнення від сплати судового збору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з урахуванням змін внесених до Закону України «Про судовий збір», статтю 5 викладено в іншій редакції, якою не передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору.

До таких висновків суд прийшов, враховуючи, зокрема і судову практику Верховного Суду України, яка викладена в ухвалах від 31.05.2016 року по справі № 6-992ц16, від 02.06.2016 року по справі № 6-1303ц16; від 31.05.2016 року по справі № 6-987ц16.

Таким чином за подання даного позову має бути сплачено судовий збір. Позивач фактично зазначає три вимоги: просить зобовязати одного відповідача провести перерахунок нарахованої квартирної плати; просить стягнути на її користь із другого відповідача збитки завдані рішенням виконавчого комітету міської ради і повернути незаконно сплачені кошти; стягнути кошти на відшкодування моральної шкоди. Тобто предявлено одну вимогу немайнового характеру та дві вимоги майнового характеру.

Розміри ставок судового збору визначені статтею 4 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір".

Так, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, розмір судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551,20 грн), подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Посилання позивача у позовній заяві на п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року не може свідчити про необхідність звільнення позивача від сплати судового збору, оскільки дана постанова прийнята до того, як набули чинності вказані зміни до Закону України «Про судовий збір».

Щодо посилання позивача у позовній заяві на п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» як на підставу звільнення від сплати судового збору, то дана підстава може бути застосована лише до позовних вимог предявлених на відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконним рішенням органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, за позовами до цих органів.

Тому слід запропонувати позивачу усунути вказані недоліки позовної заяви, надавши документи, що підтверджують сплату судового збору за вимогою немайнового характеру та вимогою майнового характеру до КП «Ладжитлосервіс».

Крім того, позивачем, всупереч п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, не викладено обставин, якими було б обґрунтовано позовну вимогу про стягнення з КП «Ладжитлосервіс» моральної шкоди.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року, якщо порушення правил статей 119, 120 ЦПК України виявлені при розгляді справи, вони усуваються в ході судового розгляду або настають наслідки, передбачені п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що згідно положень ч. 2 ст. 42 ЦПК України, ч. 3 ст. 245 ЦК України, довіреність особи, яка проживає в населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування. В м. Ладижин є нотаріус, тому належним документом, що посвідчує повноваження представника, є, зокрема, нотаріально посвідчена довіреність.

Керуючись ст. 121 ЦПК України, п. 7 Постанови Пленуму ВСУ № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року -

УХВАЛИВ:

Залишити без руху позову заяву ОСОБА_1 до Ладижинської міської ради, КП «Ладжитлосервіс» про зобовязання вчинити дії, стягнення коштів.

Надати ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви протягом трьох днів з дня отримання даної ухвали, інакше заява буде залишена без розгляду.

Суддя: