Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/84/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.02.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючий - суддя Рішко Г.І.,

секретар судового засідання - Стасюк Ю.П.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Виноградівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Свої вимоги мотивує тим, що 10.03.1997 року померла його рідна бабка ОСОБА_2, після смерті якої відкрилась спадщина на будинок, який знаходиться в м.Виноградові по вул.Добролюбова, 17 та земельну ділянку площею, 0,0475 га. на якій він розташований. За життя заповітного розпорядження ОСОБА_2 залишено не було.

Право власності ОСОБА_2 на будинок № 17 по вул.Добролюбова, 17 та земельну ділянку площею, 0,0475 га, на якій він розташований підтверджується довідкою Виноградівського РБТІ, згідно якої будинок з надвірними будівлями будівництвом завершений і рахується за гр.ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Виноградівським міськкомунгоспом 19.04.1951 року за № 424 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Виноградівською держнотконторою 15.08.1980 року за реєстром № 2817; копією свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3; копією свідоцтва про право власності на будівлю від 19.04.1951 року; копією технічного паспорту, згідно якого такий збудовано в 1931 році; викопіровкою з будівельного кварталу № 43 по вул.Добролюбова; частинною випискою з поземельної книги, згідно якої місце під забудову площею 0,05 га перебувало у власності громадян ОСОБА_3 в 1/2 частині (в порядку спадкування) та ОСОБА_4 (в подальшому ОСОБА_2 за другим чоловіком) ОСОБА_2 в 1/2 частині (на підставі купівлі 15.02.1930 року).

Таким чином, бабка позивача ОСОБА_2 була власником житлового будинку № 17 по вул.Добролюбова в м.Виноградові та земельної ділянки площею 0,0475 га, на якій він розташований.

Перший чоловік бабки - рідний дід позивача ОСОБА_1 помер в 1941 році; батько позивача - син ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_3 помер 16.07.1975 року; другий чоловік бабки позивача - ОСОБА_5, помер 07.04.1986 року, спільний син ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 помер 12.11.2004 року.

Отже, після смерті бабки ОСОБА_2, в 1997 році, позивач, в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги(ст.524, 529), а також до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняв, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, доглядав за земельною ділянкою та будинком, забрав деякі хатні речі та речі домашнього вжитку.

В березні 2014 року позивач звернувся до нотаріуса для видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріусом було в усній формі відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на земельну ділянку та неможливості представити витяги з Реєстру прав власності на спадковий будинок та роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду.

У зв'язку з тим, що за життя бабка позивача ОСОБА_2 (як і її син, батько позивача ОСОБА_3М.) не провели реєстрацію будинку та земельної ділянки в установленому порядку, позивач просить суд визнати за ним право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку.

В судове засідання сторони не зявилися.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги та обставини, на які він посилається, як на підставу позовних вимог, підтримує повністю та просить визнати за ним право власності на вказані у позові житловий будинок та спадкову земельну ділянку, на якій він розташований.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника Виноградівської міської ради.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків.

10.03.1997 року померла рідна бабка позивача ОСОБА_2, після смерті якої відкрилась спадщина на будинок, який знаходиться в м.Виноградові по вул.Добролюбова, 17 та земельну ділянку площею, 0,0475 га. на якій він розташований. За життя заповітного розпорядження ОСОБА_2 залишено не було.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-137цс13, предметом якої був спір про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування та зробив правовий висновок, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP була затверджена Міністерством комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Право власності ОСОБА_2 на будинок № 17 по вул.Добролюбова, 17 та земельну ділянку площею, 0,0475 га, на якій він розташований підтверджується довідкою Виноградівського РБТІ, згідно якої будинок з надвірними будівлями будівництвом завершений і рахується за гр.ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Виноградівським міськкомунгоспом 19.04.1951 року за № 424 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Виноградівською держнотконторою 15.08.1980 року за реєстром № 2817; копією свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 (батька позивача); копією свідоцтва про право власності на будівлю від 19.04.1951 року; копією технічного паспорту, згідно якого такий збудовано в 1931 році; викопіровкою з будівельного кварталу № 43 по вул..Добролюбова; частинною випискою з поземельної книги, згідно якої місце під забудову площею 0,05 га перебувало у власності громадян ОСОБА_3 в 1/2 частині (в порядку спадкування) та ОСОБА_4 (в подальшому ОСОБА_2 за другим чоловіком) ОСОБА_2 в 1/2 частині (на підставі купівлі 15.02.1930 року).

Таким чином, бабка позивача ОСОБА_2 була власником житлового будинку № 17 по вул.Добролюбова в м.Виноградові та земельної ділянки площею 0,0475 га, на якій він розташований.

Перший чоловік бабки позивача - його рідний дід ОСОБА_1 помер в 1941 році; батько позивача - син ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_3 помер 16.07.1975 року; другий чоловік бабки позивача - ОСОБА_5, помер 07.04.1986 року, спільний син ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 помер 12.11.2004 року.

Згідно правової позиції вищих судових інстанцій, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Отже, після смерті бабки ОСОБА_2, в 1997 році, позивач ОСОБА_1, в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги(ст.524, 529), а також до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняв, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, оскільки після смерті бабки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном - доглядав за земельною ділянкою та будинком, забрав деякі хатні речі та речі домашнього вжитку.

Позивач є єдиним спадкоємцем за законом до спадкового майна, згідно до ст.529 ЦК УРСР (в ред.1963 року), після смерті своєї бабки, як її рідний онук, оскільки на момент відкриття спадщини спадкоємців, визначених ч.1 ст.529 ЦК України (1963 року) вже не було в живих, а спадкоємці інших черг жодної дії, яка б свідчила про їх намір прийняте дане майно у спадщину не вчинили.

Спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Відповідно п.124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої Наказом міністерства юстиції Української PCP №45/5 від 35.10.1975 року, яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції №18/5 від 14.06.1994 року і яка поширюється на ці правовідносини Свідоцтво про право на спадщину видавалось спадкоємцям, що прийняли спадщину тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини чи були зареєстровані в спадковому будинку (ст.549 ЦК) одним із доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця і він був зареєстрований в будинку.

Так, в березні 2014 року позивач звернувся до нотаріуса для видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріусом було в усній формі відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на земельну ділянку та неможливості представити витяги з Реєстру прав власності на спадковий будинок та роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду з посиланням на пункти 4.15, 4.18 ОСОБА_7 10 Частини 2 «Порядку вчинення окремих видів нотаріальних дій», затверджених Наказом Мін'юсту "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", від 22.02.2012 р., № 296/5, згідно до яких: «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку».

Коли позивач звернувся до реєстраційної служби з даним питанням, то отримав відповідь про те, що провести реєстрацію житлового будинку з померлими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не представляється можливим і з даним питанням треба звернутись до суду.

Спадковий будинок був завершений будівництвом у 1931 році, що підтверджується Довідкою та Технічним паспортом, виданими КП «Виноградівське РБТІ», право власності на земельну ділянку, на якій він розташований стверджено частинною випискою з поземельної книги.

У зв'язку з тим, що за життя бабка позивача ОСОБА_2 (як і її син, батько позивача ОСОБА_3М.) не провели реєстрацію будинку та земельної ділянки в установленому порядку, позивач вважає, що за ним необхідно визнати право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст.392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

В свою чергу, у відповідності до ч.І ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно- правових угод.

За ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов'язковим, коли об'єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов'язковій державній реєстрації .

Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію,або реєстраційного посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа.

В свою чергу право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна.(ч.2 ст.1299 ЦК України).

Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на ім'я особи, яка померла у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців).

Стосовно визнання права власності на земельну ділянку слід зазначити наступне.

Як слідує з виписки з поземельної книги від 19.04.1947 року, місце під забудову даної ділянки площею 0,05 га перебувало у власності громадян ОСОБА_3 в 1/2 частині(в порядку спадкування) та ОСОБА_4(в подальшому ОСОБА_2 за другим чоловіком) ОСОБА_2 в 1/2 частині на підставі її купівлі. Вказаний документ є належним доказом, що підтверджує право особистої приватної власності даних осіб на зазначену земельну ділянку станом на дату його видачі. Крім того, їх право власності також підтверджується частинною випискою з поземельної книги 6, датованою 1948 роком, з якої вбачається, що зазначена земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_4 в порядку купівлі в 1/2 частині і ОСОБА_8 в 1/2 частині в порядку спадкування.

Слід зазначити, що право власності даних осіб на спірну земельну ділянку не припинялося у встановленому законодавством порядку (така ними не відчужувалася, не вилучалася в примусовому поярку у звязку із суспільною необхідністю, власники не відмовлялися від земельної ділянки тощо), що узгоджується з правовою позицією ВСУ, висловленою у постанові від 18 вересня 2013 р 6-92цс/13., згідно якої основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

На момент смерті батька позивача, ОСОБА_3 1/2 частина земельної ділянки входила до складу спадкового майна та була успадкована його спадкоємцем (бабкою позивача) ОСОБА_2 Про входження земельної ділянки до спадкової маси свідчить і зазначення у свідоцтві про право на спадщину від 15.08.1980 року, в якому зокрема вказано, що успадкована ОСОБА_2 1/2 частина будинку знаходиться на земельній ділянці площею 445 кв.м. Крім того, свідченням належності земельної ділянки ОСОБА_2 на праві власності та її правового режиму є і факт видачі спадкодавиці та її сину - ОСОБА_8 свідоцтва про право власності на будівлю, яке би в жодному разі не могло бути виданим компетентними органами, на підставі рішення міськвиконкому, якби будинок був самочинно побудованим, тобто не на спеціально відведеній для цієї мети земельній ділянці.

Таким чином, після смерті ОСОБА_3, ОСОБА_2 стала одноосібним власником як житлового будинку № 17 по вул.Добролюбова, так і земельної ділянки площею 0,05 га за вказаною адресою.

Внаслідок смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на все вищезазначене майно, і позивач, як єдиний спадкоємець, що прийняв спадщину, вправі ставити питання про визнання за ним права власності і на будинок , і на земельну ділянку, на якій він розташований.

Суд приходить до висновку, що жодним іншим способом, крім судового, захистити своє право на земельну ділянку позивач не зможе.

Зокрема, земельна ділянка не може бути ним приватизована в порядку ст.118 ЗК України, так як не належить до земель державної чи комунальної власності, що стверджується повним визнанням позову відповідачем по справі органом місцевого самоврядування та копіями з технічної документації, з яких видно, що земельна ділянка була належна ОСОБА_2

Також слід відмітити, що згідно ст.30 ЗК України від 1990 року (чинного на момент смерті бабки позивача), внаслідок переходу до ОСОБА_1 в порядку спадкування права власності на житловий будинок в цілому, до нього автоматично повинно перейти право власності на земельну ділянку, на якій він знаходиться. Однак, такий автоматичний перехід права власності на земельну ділянку сам по собі (без судового рішення) не дозволяє йому зареєструвати земельну ділянку, оскільки дана обставина не міститься серед переліку підстав для реєстрації права власності на нерухоме майно згідно ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (таким є лише рішення суду).

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позивачем на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 27, 31, 60, 61, 169, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем та мешканцем м.Виноградова, вул.Л.Толстого, 79 «а» Закарпатської області, ідентифікаційний код НОМЕР_1, право власності в цілому на житловий будинок, який розташований в м.Виноградові по вул.Добролюбова, 17 (колишній №15), загальною площею 29,5 кв.м, в тому числі житловою - 16,4 кв.м., та земельної ділянки площею 0.0475 га, на якій він розташований.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_7