УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Сумського обласного центру зайнятості, третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 15 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що з 28 грудня 2007 року вона працювала у Охтирському міськрайонному центрі зайнятості (далі - ОМЦЗ) на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта, а в подальшому була переведена на посаду провідного юрисконсульта. 19 лютого 2016 року її було звільнено із посади провідного юрисконсульта ОМЦЗ у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що при звільненні не було враховано її переважне право на залишення на роботі і не запропоновано інші вакантні посади в порядку, визначеному ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення № 32 від 19 лютого 2016 року; поновити її на посаді провідного юрисконсульта ОМЦЗ з 20 лютого 2016 року; стягнути з Сумського обласного центру зайнятості (далі - СОЦЗ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 лютого 2016 року по дату поновлення на роботі та на відшкодування моральної шкоди 7 тис. грн.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ СОЦЗ № 32 від 19 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_4 з посади провідного юрисконсульта ОМЦЗ. Поновлено ОСОБА_4 на посаді провідного юрисконсульта ОМЦЗ з 20 лютого 2016 року. Стягнуто з СОЦЗ на користь ОСОБА_4 12 956 грн 45 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 лютого по 26 травня 2016 року включно, з послідуючим відрахуванням із цієї суми всіх необхідних платежів та зборів, та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 15 вересня 2016 року рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий судовий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судами, що відповідачем згідно із дотриманням вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, 9 грудня 2015 року, за два місяці до звільнення позивача, було повідомлено про наступне вивільнення у зв'язку із скорочення чисельності штату.

Так, згідно підпунктів 1, 2, 6 розділу І, пунктів 3-5 розділу V Положення про державну службу зайнятості центральний апарат Служби, регіональні (обласні) та базові (міські, районні, міськрайонні) центри зайнятості є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, кутові штампи і печатки із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом згідно ЄДРПОУ, інші печатки та штампи за потреби.

За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду, що позивачу необхідно було запропонувати тільки вакантні посади у роботодавця - ОМЦЗ, а не по усіх центрах зайнятості Сумської області (самостійних юридичних особах).

ОСОБА_4 іншу роботу не було запропоновано у зв'язку із відсутністю вакантних посад за відповідною професією.

Разом із тим, ОСОБА_4 звертаючись до суду указувала на те, що при її звільненні відповідачем не було ураховане її переважне право на залишення на роботі.

Згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Суд апеляційної інстанції ухвалюючи рішення про відмову в позові обґрунтовано виходив із того, що посаду, яка виключалася із штатного розкладу - провідний юрисконсульт, займала лише одна особа - позивач, а тому не було перед ким визначати її переважне право.

Відтак правильними є висновки апеляційного суду про те, що звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено з дотриманням процедури вивільнення працівників, передбачених КЗпП України.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

Л.М.Мазур

Т.О.Писана