Справа № 307/348/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Куцина М.М.,

суддів Фазикош Г.В., Бондаренка Ю.О.,

при секретарі Шукаль О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 20 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Вибір комфорт" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Вибір комфорт" (далі товариство) про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 10 березня 2015 року між нею та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 10006, предметом якого є спецтехніка, а саме: трактор марки ДТЗ 4244Н, 2014 року випуску. До цього, між нею та відповідачем вже було укладено договір фінансового лізингу № 00222 від 13 лютого 2015 року, який було розірвано. Згідно Додатку №2 до договору вартість трактора складає 142 000,00 грн.. Перший платіж становить 89 460,00 грн.. Частина коштів нею була сплачена в день укладення першого договору (13 лютого 2015 року), інша 16 лютого 2015 року, остання 12 березня 2015 року. Тобто, через 2 дні після укладення договору нею було сплачено перший платіж в повному обсязі. В офісі ТОВ "Лізингова компанія "Вибір комфорт" їй пообіцяли, що після сплати першого платежу, предмет договору вона зможе отримати протягом двох тижнів. Менеджер компанії запевнив її, що предмет договору (трактор) уже є в наявності, однак для оформлення документів, необхідних для передачі його, вони повинні відправити підписаний нею договір на головний офіс в Києві. Більше того, щоб переконати її в наявності трактора, працівники офісу відвезли її на склад, де знаходилися три нові трактори, один з яких через два тижні, нібито, буде переданий їй. На запитання, чи може вона проконсультуватися з юристом перед підписанням договору, менеджери запевнили її, що в цьому немає потреби, так як договір складений відповідно до законодавства, і крім того, текст договору є конфіденційним, а тому не може надаватися для ознайомлення стороннім особам. Вдома, детально ознайомившись з умовами договору, вона зрозуміла, що даний договір суттєво обмежує її права як споживача та не дає їй жодних гарантій. Зокрема, в п.13.4.19 Договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу при погодженні ціни Лізингодавцем з Постачальником (Продавцем) в договорі купівлі-продажу предмету лізингу Лізингоодержувач одноразово зобовязаний сплатити різницю такої вартості до сплаченого завдатку (авансового платежу) до укладення договору купівлі-продажу предмета лізингу. Дане зобовязання також зазначено в п.17.4 та 17.5 (інші умови), з аналізу яких випливає, що вартість предмета лізингу, визначена у Додатку №2 є неостаточною. Тобто, лізингова компанія в будь-який момент може збільшити вартість предмету договору, а вона буде зобовязана сплатити заявлену суму. У випадку її відмови від укладення нового Додатку № 2 (щодо остаточної ціни), вона буде вимушена сплатити штраф у розмірі 30 % від вартості Предмета лізингу (п.14.2 Договору). Крім того, в договорі зазначені строки придбання компанією предмету лізінгу (трактору), зазначено, що лізингодавець укладає договір купівлі-продажу Предмета лізингу з Постачальником (Продавцем) не пізніше 90 (девяносто) робочих днів з моменту отримання Лізингового платежу на свій поточний рахунок, а у випадку не укладання договору купівлі-продажу Предмета лізингу в зазначений строк, він продовжується ще на 90 днів. Додатково Лізингодавець має 90 днів на передачу предмета лізингу Лізингоодержувачу. В липні 2015 року минуло 90 робочих днів, і вона зателефонувала до Лізингової компанії, щоб дізнатися чи придбали вони трактор. Але на дзвінок ніхто не відповів. В жовтні 2015 року вона звернулася з листом на адресу ТОВ "Лізингова компанія "Вибір комфорт" з проханням повідомити її чи закуплено транспортний засіб, який являється предметом договору, і коли вона зможе його отримати, однак відповіді не отримала, а в листопаді сплив строк, наданий договором Лізингодавцю для придбання предмету договору. В п.13.2.1 Договору зазначено, що Лізингодавець зобовязаний у передбачені договором строки знайти Постачальника (Продавця), який здійснює продаж Предмета лізингу з метою його придбання та передання в користування Лізингоодержувачу. Крім цього, згідно п. 17.7 сторони зобовязані вчасно, протягом 5-ти робочих днів з моменту змін, повідомляти одна одну про зміни юридичної адреси, місцезнаходження, номерів телефонів, тощо, які здатні вплинути на реалізацію Договору та виконання зобовязань. Так як їй було надано неправдиву інформацію щодо строків отримання нею предмету договору, та щодо ціни предмету, лізингова компанія шляхом обману спонукала її до укладення договору, заволоділа її коштами, однак свої зобовязання згідно договору не виконує, а на її звернення (як телефонні, так і письмові) не реагує.

Вважає, що договір лізингу був укладений 10 березня 2015 року між нею та ТОВ "Лізингова компанія "Вибір комфорт" під впливом обману з боку товариства, суперечить принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, а його положення порушують вимоги Закону України "Про захист прав споживачів".

Посилаючись на вищезазначені обставини та враховуючи той факт, що нею сплачена значна сума коштів, а саме 89460,00 грн., просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 10006 від 10 березня 2015 року, укладений між ТОВ "Лізингова компанія "Вибір комфорт" та ОСОБА_1 та стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "Вибір комфорт" на її користь 89460,00 грн., сплачених нею як платіж згідно договору.

Рішенням Тячівського районного суду від 20 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Вибір комфорт" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів відмовлено.

Не погодившись з рішенням Тячівського районного суду від 20 квітня 2016 року позивачка ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, необєктивним, необґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та неповним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції зроблено хибний висновок про те, що позивачем не доведено якими діями чи бездіяльністю відповідач спонукав її дати згоду на здіснення оспорюваного правочину, та не надано належної оцінки змісту договору й пункту щодо строку передачі предмету лізінгу. Крім того, судом проігноровано порушення її прав шахрайськими діями працівників відповідача і те, що нею понесено суттєві матеріальні збитки.

Позивачка ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити таку з мотивів, викладених в ній.

Інші сторони в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності незявившихся сторін, оскільки їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянтки, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою належним чином не доведено обставини, які є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитися не може, виходячи з наступного.

Як матеріалами справи так і в судових засіданнях встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем - ТОВ "Лізингова компанія "Вибір комфорт" 10 березня 2015 року було укладено договір фінансового лізингу №100006 (надалі договір), згідно з умовами якого предметом лізингу є спецтехніка, а саме: трактор ДТЗ 4244Н, 2014 року випуску, вартістю 142 000 грн. (а.с.3-15).

Встановлено, що згідно умов зазначеного договору позивачка перерахувала на рахунок відповідача - товариства грошові кошти в сумі 89 460 грн. 00 коп., тобто перший лізинговий платіж, що підтверджується копіями платіжних квитанцій, які наявні в матеріалах справи (а.с. 16).

Відповідно до норм ч. 1 ст. 203 ч. 3 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину в силу ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як на підставу своїх вимог про визнання договору лізингу недійсним позивачка посилається на використання відповідачем нечесної підприємницької практики при укладанні договору і те, що при укладанні договору відповідачем встановлено несправедливі умови щодо обмежень прав споживача, не розяснено йому умови договору, а також на відсутність реальної можливості детально ознайомитися із умовами договору. При цьому, на підтвердження таких обставин позивач не надав суду жодного належного доказу, а тому такі твердження суд вірно не прийняв до уваги.

Крім того, судом першої інстанції вірно констатовано, що волевиявлення позивача на укладання саме такого договору не спростоване, оскільки її підпис на кожній сторінці договору свідчить про те, що ОСОБА_1 знала та свідомо допускала настання прав і обов'язків згідно з умовами договору

Таким чином позивачкою не доведено належними доказами та не знайшли своє підтвердження в судових засіданнях першої і апеляційної інстанцій посилання на те, що наявні правові підстави для визнання договору лізінгу недійсним, а відтак висновок суду першої інстанції про необхідність відмовити в задоволенні позовної вимоги про визнання договору недійсним є вірним і з ним погоджується колегія суддів.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про те, що слід відмовити в задоволенні позовної вимоги щодо повернення сплачених позивачкою коштів не ґрунтується на матеріалах справи, встановлених обставинах та вимогах закону.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що п.п. 7.1, 7.2 Договору лізінгу передбачено, що лізингодавець укладає договір купівлі-продажу Предмета лізингу з Постачальником (Продавцем) не пізніше 90 (девяносто) робочих днів з моменту отримання Лізингового платежу на свій поточний рахунок, а у випадку не укладання договору купівлі-продажу Предмета лізингу в зазначений строк, він продовжується ще на 90 днів, тобто додатково Лізингодавець має 90 днів на передачу предмета лізингу Лізингоодержувачу.

В липні 2015 року минуло перших 90 робочих днів з моменту отримання лізингового платежу, потім ще 90 днів, крім того, 09 березня 2016 року закінчився строк дії лізингу, який у відповідності до п. 2.2 договору становить 12 місяців і який в порядку положень п. 2.3. не був пролонгований, а предмет лізингу так і не був придбаний та переданий Лізингоодержувачу, тобто товариством не виконано умови договору в передбачений ним строк, що є підставою для повернення іншій стороні сплачених нею як перший лізинговий платіж коштів.

Отже, проаналізувавши в сукупності встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи, підтверджені дослідженими доказами, що були надані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень, судова колегія приходить до висновку, що вимоги позивача про повернення сплаченої в якості першого лізингового платежу суми 89460,00 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а тому оскаржуване рішення на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Розмір судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України становить 3031,60 грн. судового збору, які належить стягнути з відповідача ТЗоВ «Лізингова компанія «Вибір Комфорт» на користь держави.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 20 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Вибір Комфорт" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Вибір Комфорт" в користь ОСОБА_1 89 460 грн. сплачених коштів за умовами договору лізингу.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Вибір Комфорт" 3031,60 грн. судового збору в користь держави.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: