Справа № 715/35/16-ц
Провадження № 2/715/116/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року смт. Глибока

Глибоцький районний Чернівецької області

у складі головуючого судді Маковійчук Ю.В.

секретаря судового засідання Затолошної Р.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_3, третьої особа без самостійних вимог на стороні відповідача відділ держгеокадастру у Глибоцькому районі, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся д суду із позовом до Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_3, третьої особа без самостійних вимог на стороні відповідача відділ держгеокадастру у Глибоцькому районі, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що рішенням Порубнянської сільської ради віл 11 травня 1994 року йому було надано земельну ділянку у довічне успадковуване володіння площею 1500 м. кв. для будівництва житлового будинку і господарських споруд. Вказує на те, що було проведено винос в натурі вказаної земельної ділянки та виготовлено паспорт на забудову садиби. Крім того, посилається на те, що з 1995 року за ним рахується земельна ділянка площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, яка у нього не вилучалася.

Вказує на те, що з метою виготовлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки, він звернувся до сільської ради для отримання відповідних рішень та довідок, однак, йому відмовили, так як, земельна ділянка приватизована іншою особою, зокрема, відповідачем ОСОБА_3 на підставі рішень Тереблеченської сільської ради № 307-15/2012 від 04 липня 2012 року та № 381-17/2012 від 15.11.2012 року.

Вважає, що відповідачем було приватизовано земельну ділянку, яка була надана йому, а тому сільська рада незаконно передала у власність ОСОБА_3 Крім того, вказує на те, що рішенням № 307-15/2012 від 04 липня 2012 року сільська рада надала дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність відповідачу двох земельних ділянок площею 0,2067 га та 0,7558 га, тоді як рішенням № 24-33/2015 від 09.02.2015 року сільська рада внесла зміни до вищевказаного рішення, прийнявши його в новій редакції, внаслідок чого відповідачу ОСОБА_3 замість двох ділянок передали вже три ділянки площею 0,2067 га, 0,5472 га та 0,2086 га.

Тому, просив визнати рішення Тереблеченської сільської ради № 381-17/2012 від 15.11.2012 року із змінами внесеними рішенням Тереблеченської сільської ради № 24-33/2015 від 09.02.2015 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель запасу сільської ради та передачі ОСОБА_6 земельних ділянок площею 0,5472 га та 0,2086 га для ведення особистого селянського господарства незаконним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали повністю та надали пояснення аналогічні позовній заяві та просили позов задовольнити.

Представник Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області ОСОБА_5 в судовому пояснив, що рішення сільської ради було прийняте в межах діючого законодавства, так як ОСОБА_3. було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки більшою площею, оскільки він нею фактично користувався. Крім того, вказував на те, що будь яких відомостей, що спірна земельна ділянка виділялася позивачу у сільській раді немає.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні вказуючи на те, що позов є безпідставним, так як позивачем не доведено, що рішення сільської ради є незаконним, чи якимось чином порушує його права, а сільська рада надала йому у власність земельну ділянку ту, яка перебувала його фактичному користуванні.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної реєстраційної служби Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області в судове засідання не зявився, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в його відсутність.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що рішенням від 25 березня 1993 року позивачу було виділено 0,50 га земельної ділянки.

Рішенням Порубнянської сільської ради від 11 травня 1994 року позивачу ОСОБА_7 надано у довічне успадковуване володіння земельною ділянкою в розмірі 0,15 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд.

21 вересня 1995 року ОСОБА_1 видано будівельний паспорт на забудову садиби, затверджено проект забудови земельної ділянки та проведено винос земельної ділянки в натурі. Разом із тим, слід зазначити, що будівельний паспорт відповідно до ст. 126 ЗК України не є документом, що посвідчує право на спірну земельну ділянку.

Згідно по господарського обліку за позивачем ОСОБА_1 з 1995 по 2015 роки рахувалося та рахується земельна ділянка площею 0,50 для ведення особистого селянського господарства, однак, не вбачається, яка саме земельна ділянка була закріплені за позивачем, як і не вказано її місця розташування, оскільки, технічна документація на земельну ділянку позивачем не виготовлялася.

Встановлено, що позивач отримав земельну ділянку в період чинності ЗК України 1990 року, статтею 22 якого встановлювалося виникнення права власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, однак, позивач ОСОБА_1 не звертався за отриманням державного акта на землю, а тому і не встановлювалися межі земельної ділянки та не визначалася її площа.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

У справі відсутні докази встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), рішення про надання якої було прийнято сільською радою 11 травня 1994 року.

На такі докази не посилався позивач та його представники.

На думку суду акта виносу земельної ділянки в натурі та схеми, який знаходиться в будівельному паспорті від 21 вересня 1995 року, не є документом, який свідчить про встановлення її маж в натурі, так як вони складені не землевпорядними органами, а працівниками проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро.

Необґрунтованим на думку суду є посилання позивача та його представника на ту обставину, що запис у земельно кадастровому документі є документом, який посвідчує право власності позивача на виділену йому земельну ділянку, оскільки, Декрет Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92, на який посилається позивач, стосувався земельних ділянок, які були надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України та зобовязував сільські, селищні, міські Ради народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельні ділянки. Зі змісту аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що він стосувався земельних ділянок, які надані раніше до введення в дію декрету. Тоді як позивачу надано земельну ділянку, згідно матеріалів справи у травні 1994 року.

Крім того, позивачем не наданого жодного доказу на підтвердження того, що на даний час у його користуванні немає земельної ділянки, яка рахується за його господарством. В судовому засіданні встановлено, що позивач користується земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства на іншому полі. Сам позивач вказував на те, що він має в користуванні землю, якою помінявся із відповідачем. Відповідач ОСОБА_3 більше 10 років користується спірною земельною ділянкою

Дані обставини в судовому засіданні підтвердили допитані свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_1

Також, слід зазначити, що позивач посилається на те, що йому було виділено 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, разом із тим, оскаржує рішення сільської ради про передачу у власність відповідачу земельної ділянки цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства.

Встановлено, що в період дії нового Земельного кодексу України 2002 року позивач також не набув права на спірну земельну ділянку відповідно до вимог статей 116, 125, 126.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно особового рахунку № 1058 за домогосподарством відповідача ОСОБА_3 з 2001 по 2010 роки рахувалося 0,35 га з них 0,25 га для обслуговування житлового будинку і споруд і 0,10 га для ведення особистого селянського господарства.

04 липня 2012 року Тереблеченська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області прийняла рішення № 307-15/2012, яким надала дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок загальною площею 0,9625 га, а саме для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,2067 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,7558 га.

15 листопада 2012 року Тереблеченська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області рішенням № 381-17/2012 затвердила ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель запасу сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,2067 га в с. Горбівці по вул. Головній № 24 та для ведення особистого селянського господарства площею 0,7558 га в межах населеного пункту с. Горбівці, Тереблеченської сільської ради.

09 лютого 2015 року цієї сільською радою прийнято рішення передати ОСОБА_14 відповідно до розробленого проекту землеустрою земельні ділянки загальною площею 0,9625 га в тому числі: 0,2067 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в с. Горбівці по вул. Головній № 24 та 0,5471 га і 0,2086 га для ведення особистого селянського господарства в с. Горобівці.

Відповідачем ОСОБА_3 на підставі вказаних рішень зареєстровано право власності на передані йому земельні ділянки та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно 21 квітня 2015 року.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 набув право на земельну ділянку у порядку встановленому нормами чинного законодавства та його право власності на спірну земельну ділянку посвідчується свідоцтвом на право власності на земельну ділянку

Оскільки, головним розпорядником землі у межах населених пунктів є місцева рада, тому доводи щодо порушення права на землю позивача через видачу ОСОБА_3 рішення (дозволу) на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.5472 га та 0,2086 га для ведення особистого селянського господарства, є передчасним. У сільській раді не проводилося інвентаризації земель, тому передача у власність земельних ділянок проводиться по фактичному використанню землекористувачами, що не суперечить вимогам земельного законодавства і входить до повноважень органу місцевого самоврядування.

Суд встановивши, що рішення про передачу позивачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0, 50 га сільською радою не приймалося і межі наданої йому земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,50 га у встановленому законом порядку в натурі не виносились, а відтак відсутні правових підстав для визнання незаконним та скасування оспорюваних позивачем рішень сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність відповідачу ОСОБА_3 земельних ділянок, оскільки позивачем не надано належних доказів порушення своїх прав.

У відповідності до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_15 є безпідставними і задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, ст. 22 ЗК України (1990 року), ст. ст. 116, 118, 119, 126, 140, 152 ЗК України, ст.. ст.. 1223, 1254, ЦК України, керуючись ст.. ст.ст. 3, 6, 10, 11, 15, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Глибоцький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: