У Х В А Л А

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, винагороди за користування позикою, відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору поруки у формі розписки недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 серпня 2014 року ОСОБА_4 написав розписку, якою підтвердив отримання від нього грошових коштів у розмірі 9 800 грн. та зобов'язався повернути їх до 31 грудня 2014 року. Крім того, у розписці він, відповідач, погодився сплатити штраф у розмірі 3 тис. грн. за кожні десять днів прострочення.

Посилаючись на те, що відповідач позику не повернув, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з нього заборгованість у розмірі 9 800 грн., винагороду за користування позикою (з врахуванням облікової ставки Національного банку України) у розмірі 1 626 грн. 94 коп., штраф у розмірі 51 тис. грн., інфляційні втрати у розмірі 3 929 грн. 80 коп., 3 % річних у розмірі 138 грн. 54 коп.,а також моральну шкоду у розмірі 3 тис. грн., завдану неправомірними діями відповідача.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилався на те, що він був офіційно працевлаштований у ОСОБА_3, який був директором ПП «Ліка-Комфорт», та отримував заробітну плату. ОСОБА_3 повідомив його про виявлену недостачу на суму 9 800 грн., яку він мав відшкодувати, змусив його написати розписку про отримання цих грошових коштів та пообіцяв провести ревізію, за наслідками якої провести перерахунок і повернути йому розписку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 використав своє положення як роботодавця примусив позивача написати розписку, хоча він не винен у недостачі та грошові кошти, які вказані у розписці, не отримував, а сама розписка вчинена під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, позивач просив визнати договір поруки у формі розписки недійсним.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість, яка виникла по Розписці (договором позики) від 19 серпня 2014 року у розмірі 67 495 грн. 28 коп., з яких: 9 800 грн. - основний борг, 1 626 грн. 94 коп. - винагорода за користування позикою (з урахуванням облікової ставки Національного банку України); 51 тис. грн. - штраф; 3 929 грн. 80 коп. - інфляційні витрати, 138 грн. 54 коп. - 3 % річних; 1 тис. грн. - моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 у присутності двох свідків з власної волі та не під тиском написав боргову розписку. Доказів написання такої розписки як наслідок трудових правовідносин між сторонами позивач не надав.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судами встановлено, що 19 серпня 2014 року ОСОБА_4 у присутності двох свідків написав розписку про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 9 800 тис. грн., в якій зобов'язався їх повернути у строк до 31 грудня 2014 року.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

На наведене суди уваги не звернули та не з'ясували справжню правову природу розписки, оскільки обставини перебування сторін у трудових відносинах взагалі не проаналізовані і їм не дана правова оцінка, хоча обставини справи, надані ОСОБА_4 докази та його твердження підлягали перевірці.

Згідно з ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Пред'являючи зустрічний позов, ОСОБА_4 посилався на те, що боргову розписку він написав під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, зокрема під тиском ОСОБА_3, який був його роботодавцем.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної правової оцінки тому, що ОСОБА_4 був працевлаштований у ПП «Ліка-Комфорт», директором якого є ОСОБА_3, та отримував заробітну плату, а грошові кошти у розмірі 9 800 грн. він не отримував і розписку написав після повідомлення ОСОБА_3 про недостачу, з якою він не був згоден, проте повірив його завірянням про те, що після проведення ревізії та розрахунку ОСОБА_3 поверне йому розписку.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України в п. 21 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

У п. 12 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що зі змісту абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Усупереч наведеним нормам матеріального права в основу своїх рішень та висновку про відсутність примусу до написання ОСОБА_4 розписки суди взяли свідчення свідків, тобто судові рішення ухвалені на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали оцінки умові розписки щодо нарахування штрафу за кожні 10 днів прострочки у розмірі 3 тис. грн., хоча ОСОБА_4 посилався на те, що такі умови є для нього вкрай невигідними (ст. 233 ЦК України).

Суди належним чином не встановили, чи підлягає стягненню моральна шкода зважаючи на ст. 611 ЦК України та те, що між сторонами склалися договірні правовідносини. Судові рішення також не містять розрахунків штрафу, інфляційних втрат та 3% річних.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України щодо оцінки доказів та законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська