Провадження № 2/331/259/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Антоненко М.В., за участю секретаря Андрієнко С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом в якому вказує на те, що вона була дружиною ОСОБА_4, який помер 10.01.2010 р.

Починаючи з 1988 р. і по цей час позивачка постійно мешкає в квартирі АДРЕСА_1, яка перебувала у власності ОСОБА_4 іншого житла у неї немає.

22.12.2006 р. ОСОБА_4 склав заповіт, згідно з яким заповідав позивачці все своє майно, у тому числі і квартиру.

Після смерті чоловіка його дочка від першого шлюбу ОСОБА_2 відповідач по справі маючи на меті заволодіння квартирою, подала до суду позовні заяви про визнання заповіту недійсним і про визнання недійсним мого шлюбу з ОСОБА_4

В якості підстав для позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту і укладення шлюбу нібито був недієздатним. З метою доведення цього ОСОБА_2 використала висновок посмертної судово - психіатричної експертизи, який має всі ознаки підробки.

Насправді до останнього дня життя ОСОБА_4 повністю керував своїми діями, не мав ніяких значних розладів психічного здоров'я, продовжував грати провідні ролі в театрі ім. Магара.

26.11.2012 р. до Єдиного реєстру розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження за № 0000384 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (надання експертом завідомо неправдивого висновку).

В рамках цього провадження вже проведено декілька експертиз, які повністю спростовують первісну експертизу, а також вказують на наявність у висновку експертів, використаному ОСОБА_2, явних ознак підробки.

Не зважаючи на це, у червні 2011 р. ОСОБА_2 домоглася визнання в судовому порядку недійсними як заповіту, так і шлюбу.

Розуміючи, що виселити позивача з єдиного житла за власним позовом не вдасться, оскільки вселилася вона туди на законних підставах, як член сімї заповідача, 19.04.2013 р. ОСОБА_2 укладає фіктивний договір купівлі-продажу спірної квартири зі своєю знайомою ОСОБА_3- відповідачем по справі.

При цьому єдиним завданням ОСОБА_3 було і є зіграти роль "нового власника!" і виселити позивачку з квартири.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним, і визнається судом недійсним.

Метою укладення договору між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є не настання передбаченого текстом цього договору правового наслідку - переходу права власності до ОСОБА_3, а лише створення штучних умов для виселення позивача з квартири.

Про фіктивність договору свідчать наступні обставини.

Квартиру продано за явно заниженою ціною, в договорі зазначено ціну у 149,267 грн., в той самий час як ринкова вартість квартири складає не менше 250 тис. грн., що підтверджується витягом з акту оцінки.

Оцінку квартири проведено "про людське око", оскільки жодний оцінювач із зазначеної в договорі фірми "Геополіс" до квартири не заходив і її не оглядав.

З яких коштів ОСОБА_3 - вчитель в інтернаті - могла оплатити вартість квартири, незрозуміло. Походження цих коштів невідоме, а тому найбільш вірогідним є те, що ніякі кошти взагалі не сплачувалися.

Згідно з п. 3.1.1 договору продавець свідчить, що "... квартира... в спорі та під забороною (арештом) ... не перебуває...

Таке твердження є очевидно неправдивим, оскільки ОСОБА_2 було давно і достовірно відомо, що рішення судів, на підставі яких вона протиправно заволоділа спадковою квартирою, оспорювалися ОСОБА_1, і що натепер триває кримінальне провадження.

Той факт, що станом на 19.04.2013 р. не перебувало на розгляді цивільних справ в судах, не має значення, оскільки в цьому ж пункті окремо зазначено про квартиру:

"... судового спору щодо неї... немає", тобто продавець чітко розуміла, що відсутність цивільних справ у судах зовсім не означає, що відсутній спір щодо самого майна.

В тексті договору покупець ОСОБА_3 також свідчить, що нібито оглядала квартиру перед купівлею. Це теж є неправдою, оскільки ані ОСОБА_3, ані якісь інші "покупці" до квартири не заходили і заходити не могли, адже ключів від неї у ОСОБА_2 немає.

Починаючи з квітня 2013 р. ОСОБА_3 не здійснила жодних дій щодо вселення в квартиру, і навіть не заявила ніяких вимог про своє туди вселення - вона лише вимагає виселення позивача з квартири. Сам по собі цей факт свідчить про те, що справжнім наміром учасників угоди є лише виселення ОСОБА_1, а не перехід права власності на квартиру від однієї подруги до іншої.

Таким чином, внесення до тексту договору завідомо неправдивих відомостей, поведінка сторін після його укладання, відсутність документального підтвердження оплати за придбаний обєкт нерухомості, а також підтвердження походження сплачених так званим покупцем грошових коштів у сукупності свідчать про фіктивність договору.

Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 19.04.2013 р. між громадянами ОСОБА_2 і ОСОБА_3, недійсним; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали, наполягали на задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду письмові заперечення в яких позов не визнала, вважала вимоги ОСОБА_1 безпідставними.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позв не визнав, наполягав на тому, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними доказами фіктивності угоди від 19.04.2013 р.

Третя особа по справі Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області надало суду письмові пояснення.

Суд заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, вивченими та оголошеними в судовому засіданні

Нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 19.04.2013 р., згідно з яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру № 74 в будинку №44а, що знаходиться по вул. Героїв Сталінграду в м. Запоріжжі; витягом з Єдиного реєстру речових прав від 19.04.2013 р.; довідка РРЦ від 30.11.2011 р. про фактичне проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 в період з з 1988 р. по 10.01.2010 р., акто ВРЕЖО-2 від 29.11.2011 р. про фактичне проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 в період з з 1988 р. по 29.11.2011 р , звітом про ринкову вартість квартири; копію рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2011 року по справі №2-154/2011 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1; копію рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2011 року по справі №2-155/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про визнання шлюбу недійсним; копією рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2011 року по справі №2-154/2011 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК ( 435-15 ) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною 1 статті 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з п. 24 цієї ж Постанови, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно з ч. 1 cт. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду належних доказів наявності у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 умислу на укладення фіктивного правочину. Надані позивачкою акти щодо її фактичного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 та звіт про оцінку майна не доводять викладені в позові ОСОБА_1 обставини, щодо незаконності укладеної угоди, тому не можуть бути обґрунтуванням позовних вимог, а тому в позові слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись 212 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у звязку з необґрунтованістю в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя М.В. Антоненко