АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/618/16 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Піддубного Р.М., Гуцал Л.В.,

при секретарі - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який дії в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, процентів за користування позикою, трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 29.11.2013 року відповідач позичив у нього 6500 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 29 листопада 2014 року, про що була складена розписка. Відповідач своїх зобов'язань не виконав у зв'язку із чим позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 6500 доларів США, суму процентів за користування коштами на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 29.11.2013 року по 28.07.2015 року, що складає 1660 доларів США, 3% річних за період з 30.11.2013 року по 28.07.2015 року на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України в розмірі 128 долара США.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 8288 доларів США, що є еквівалентним за курсом НБУ на день ухвалення рішення 181135 45 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1811 грн. 35 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який дії в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалите нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що розписка, за якою стягується борг (від 29.11.2013 року) є підробленою. Позивач навмисно виправив рік у розписці рік її складання з 2012 року на 2013, щоб повторно скористатися даною розпискою. За розпискою складеною 29.11.2012 року борг позивачу було повернуто в повному обсязі, що підтверджується розписками позивача про отримання грошових коштів від відповідача. Крім того при остаточному розрахунку 21.11.2013 року з'ясувалось, що у позивача відсутній оригінал розписки, у зв'язку із чим у розписці від 21.11.2013 року позивач вказав про відсутність жодних претензій майнового характеру за розпискою від 29.11.2012 року.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 29 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_3 6500 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 29.11.2013 року (а.с.5).

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. ст. 1046, 1047 ЦК України).

Вирішуючи справу суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач на підтвердження своїх вимог надав відповідну розписку, складену відповідачем про те, що він отримав в борг грошові кошти та зобов'язався їх повернути у визначений строк.

За клопотанням представника відповідача судом апеляційної інстанції було призначено судову почеркознавчу та технічну експертизу документа, з висновку якої вбачається, що у розписці від 29.11.2013 року від імені ОСОБА_2 які-небудь зміни первинного рукописного тексту документа не проводилися, рукописний текст розписки, включаючи рукописний запис дати «29 ноября 2013 года», є первинним. У наданій для дослідження розписці в запису року дати проводилося обведення верхнього півовального елемента цифри «3». Обведення виконано тим самим пишучим вузлом стержня кульової ручки, що текст та підпис від імені ОСОБА_5 у даному документі.

Таким чином, доводи відповідача про внесення виправлення року складання розписки з 2012 року на 2013 - спростовано належними та допустимими доказами.

Належних та допустимих доказів того, що борг за розпискою від 29.11.2013 року був повернутий матеріали справи не містять. Розписки, що надані в суді відповідачем, свідчать про отримання коштів позивачем на повернення боргу за розпискою від 29.11.2012 року.

За таких обставин, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості за договором позики.

Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судова колегія погоджується з розрахунком суду першої інстанції щодо розміру процентів, виходячи з рівня облікової ставки Національного Банку України за період користування позикою з 29.11.2013 року по 28.07.2015 року та з розрахунком 3% річних.

Між тим, правильно дійшовши висновку про наявність підстав для задоволення позову, суд першої інстанції помилково стягнув кошти на користь позивача в іноземній валюті.

Так, згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у стягувача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14.

В матеріалах справи відсутні відомості про наявність у ОСОБА_3 вказаної ліцензії.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу, визначена судом першої інстанції в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на час ухвалення ним рішення, про що і були заявлені вимоги позивачем.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, підставою для чого є, згідно п.3, п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального, процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який дії в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 181135 грн. 45коп.»

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Харківської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -