У Х В А Л А

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» про нарахування та виплату заробітної плати за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1996 року вона працює у державному вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет» (далі - ДВНЗ «Ужгородський національний університет») на різних посадах.

Посилаючись на те, що з 01 вересня 2008 року по 30 листопада 2014 року у порушення вимог чинного законодавства України та Положення про клінічний лікувально-профілактичний заклад охорони здоров'я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 1997 року № 174, їй не нараховано та не виплачено доплату за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30% від посадового окладу, позивачка, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила стягнути з відповідача зазначену доплату.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано Державний вищий навчальний заклад Ужгородський національний університет здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_3 заробітну плату в частині доплат за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30 % від посадового окладу за період з 1 вересня 2008 року по 30 листопада 2014 року.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив вимоги законодавства припинивши в односторонньому порядку нараховувати і виплачувати позивачу доплати за лікувально-діагностичну роботу в закладі охорони здоров'я, будь-якого наказу з цього питання не видав і, тим самим, незаконно погіршив умови її оплати праці.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 з 2009 по 2014 роки не надавала до відділу кадрового забезпечення університету довідку чи будь-який інший документ про виконання нею лікувальної роботи без отримання заробітної плати в Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А. Новака.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 14 грудня 1995 року ОСОБА_3 присвоєно наукову ступінь кандидата медичних наук.

12 червня 1996 року асистенту кафедри загальної хірургії ОСОБА_3 встановлено оплату за лікувальну роботу у розмірі 87 % від основного окладу.

Наказом Ужгородського державного університету від 17 жовтня 1997 року ОСОБА_3 переведена на посаду доцента кафедри загальної хірургії (курс очних хвороб) з місячним окладом та доплатою в розмірі 30 % за лікувальну роботу.

Наказом Ужгородського державного університету від 31 травня 2001 року доценту кафедри загальної хірургії ОСОБА_3 продовжено строк роботи на займаній посаді до проведення конкурсу, а наказом від 29 квітня 2005 року її обраною на посаду доцента кафедри госпітальної хірургії на сім років. Наказом від 30 серпня 2012 року термін роботи ОСОБА_3 на посаді продовжено до проведення конкурсу.

З 07 жовтня 2005 року по 24 серпня 2008 року ОСОБА_3 перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

З 2009 року ОСОБА_3 проводила лікувально-діагностичну роботу на базі офтальмологічного відділення та заробітну плату не отримує. При цьому ОСОБА_3 виплачувалась надбавка за лікувально-діагностичну роботу з 18 жовтня 1998 року, проте з 07 жовтня 2005 року виплата надбавки припинилася у зв'язку з відпусткою по догляду за дитиною з 07.10.2005 року по 24.08.2008 року. У подальшому надбавку за лікувально-діагностичну роботу призначено з 01 грудня 2014 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що у порушення вимог чинного законодавства України та Положення про клінічний лікувально-профілактичний заклад охорони здоров'я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 1997 року № 174, їй з 01 вересня 2008 року по 30 листопада 2014 року не нараховано та не виплачено доплату за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30% від посадового окладу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Частиною 4 ст. 97 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно зі ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Пунктом 8 Інструкції про оплату праці та розміри ставок заробітної плати професорсько-викладацького складу вищих навчальних закладів, затвердженої Наказом Міністерства освіти України від 02 квітня 1993 року № 90, передбачено, що професорсько-викладацькому складу медичних вищих навчальних закладів, інститутів удосконалення лікарів і медичних факультетів інших вищих навчальних закладів встановлюється доплата за лікувально-діагностичну роботу в клініках та інших закладах охорони здоров'я, що є клінічними базами, зокрема завідуючим кафедрами, професорам і доцентам у розмірі 50 %.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної оцінки наказу Ужгородського державного університету від 17 жовтня 1997 року, відповідно до якого ОСОБА_3 встановлено доплату за лікувальну роботу у розмірі 30 %, не дав оцінки твердженням позивачки про те, що термін дії цього наказу не встановлений, а також тому, що цей наказ не був скасований, відтак, діяв у спірний період.

Висновок апеляційного суду про те, що позивачка могла виконувати лікувально-діагностичну роботу у певному закладі охорони здоров'я після виходу з декретної відпустки і відповідно отримувати заробітну плату обґрунтований на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська