Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №325/4005/15 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.Ю.
Провадження № 22-ц/778/1787/16 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Воробйової І.А.,

Полякова О.З.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселенні, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення.

В обґрунтування позову зазначав, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.03.2011 року йому належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_1, проте користуватися нею не може через протиправні дії своєї матері - ОСОБА_4 та свого брата - ОСОБА_3 З моменту прийняття спадщини, а саме з березня 2011 року, він неодноразово намагався увійти до квартири, проте ОСОБА_4 чинила йому перешкоди у користуванні квартирою. Оскільки ОСОБА_3 відмовився від своєї частки спадщини на користь ОСОБА_4, остання стала власником 5/6 частин спірної квартири. Протягом тривалого часу вони не можуть дійти згоди з приводу користування спірною квартирою, між ними виникають сварки, відповідачі вдаються до чинення перешкод, зокрема, і ненадання йому ключів від квартири, заміни дверних замків. Спір між сторонами неодноразово був предметом судового дослідження, зокрема у липні 2011 року ОСОБА_4 зверталась до суду з позовною заявою про припинення права власності на його частку у спільному майні та визнання за нею права власності на всю квартиру. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.05.2012 року позовні вимоги були задоволені, проте рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09.08.2012 року рішення першої інстанції було скасовано в задоволенні позовних вимог було відмовлено. У вересні 2012 року він звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселенні, рішенням суду від 22.05.2013 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09.10.2013 року, рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким його позов задоволено. В ході примусового виконання рішення боржнику - ОСОБА_4 запропоновано добровільно до 07.02.2014 року виконати рішення суду. 06,02.2014 року ОСОБА_4 у присутності державного виконавця Приставки P.O. та свідків віддала йому ключ від спірної квартири, про що було складено відповідний акт та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Проте, він не зміг потрапити до квартири, оскільки отриманий ключ не підійшов до замка вхідних дверей квартири. 21.03.2014 року він звернувся з заявою до Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ з проханням відновити виконавче провадження та накласти штраф на ОСОБА_4 21.05.2014 року державним виконавцем було відновлено виконавче провадження, а 13.06.2014 року на ОСОБА_4 накладено штраф у розмірі 340 грн. Після чергового закриття виконавчого провадження ОСОБА_3 самостійно встановив нові замки на вхідні двері спірної квартири та в категоричній формі відмовляється надати йому ключі від нового замка. Оскільки відповідачі не надають ключів від квартири, з березня 2011 року, він не має змоги користуватися належною йому частиною квартири. Просив суд зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкоди у здійсненні права власності та користуванні 1/6 частиною квартири АДРЕСА_1, а також вселити його та зобов'язати відповідачів надати ключі від вказаної квартири.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2016 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_5 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселено ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 надати ОСОБА_5 комплект ключів від квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати з сплати судового збору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 адвоката Железняка В.К., представника позивача ОСОБА_7, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

ОСОБА_5 належить на праві власності, в порядку спадкування, 1/6 частина квартири АДРЕСА_1.

Власником 5/6 частин цієї квартири є ОСОБА_4, яка в ній і проживає.

Між співвласниками склалися неприязні, нетерпимі відносини, зокрема, через неузгоджені питання володіння та користування спільною власністю.

ОСОБА_4 посилаючись на те, що позивачу на розмір його частки не можна виділити ізольоване приміщення через те, що всі кімнати більше частки позивача, вважає, що позивач не має права займати окрему кімнату в спільній квартирі. Відповідно не бажає передавати ключі від квартири позивачу.

ОСОБА_3 після розгляду цивільних справ за спорами між співвласниками та після закінчення виконавчого провадження, самостійно, без погодження з співвласниками житла змінив замок на вхідних дверях спірної квартири. Ключів від квартири позивачу не надав та не бажає надавати.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5, скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, ухвалено нове рішення за яким зобов'язано усунути ОСОБА_5 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселено ОСОБА_5 у квартиру та зобов'язано ОСОБА_4 надати ОСОБА_5 ключ від цієї квартири.

24.01.2014 року державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ Приставкою P.O. було відкрито виконавче провадження ВП №41613883 з виконання виконавчого листа №0818/10122/2012, виданого 05.11.2013 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09.10.2013 року.

06.02.2014 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з виконанням рішення суду.

21.05.2014 року державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ на підставі ч.2 ст.51, ст.79 ЗУ «Про виконавче провадження» відновлено виконавче провадження ВП №41613883.

29.12.2014 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з невиконанням рішення суду. Стягувачем у виконавчому провадженні №41613883 був ОСОБА_5, боржником - ОСОБА_4

Судом встановлено, що в спірній квартирі проживає ОСОБА_4, ОСОБА_3 відмовився від спадщини та проживає окремо.

ОСОБА_5 не має доступу до квартири, оскільки немає ключів від вхідних дверей.

ОСОБА_3, самостійно, власним коштом, після закриття виконавчого провадження №41613883 встановив новий дверний замок та разом з ОСОБА_4 відмовляються надавати ключі позивачеві, таким чином створивши нові перешкоди останньому у праві користування власністю.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ч.2 ст.51 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, передбачених частиною шостою статті 79 цього Закону, виконавче провадження підлягає відновленню у триденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідної заяви стягувача.

Відповідно до ч.6 ст.79 ЗУ "Про виконавче провадження", у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 89 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Суд першої інстанції встановив, що позивачу створено перешкоди, зокрема і особою, яка не була боржником у виконавчому провадженні, що було закрите у зв'язку з виконанням рішення суду, а тому виконавче провадження не підлягає поновленню, спір підлягає вирішенню у судовому порядку.

Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Обмеження власника у цих правах допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в користуванні їм права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлення судом першої інстанції обставин вчинення перешкод обома відповідачами позивачу у користуванні належною йому частиною у вказаному нерухомому майні та застосування для вирішення справи зазначених норм матеріального права потягло належний та обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_3 не може відповідати за позовом, оскільки не проживає у спірній квартирі, не спростовують висновки рішення суду, який встановив, що цей відповідач своїми діями, як-то, заміна замка вхідних дверей, ненадання ключа позивачу, чинить перешкоди останньому у користуванні власністю, що потребує вжиття заходів судового захисту порушеного права.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції ст. 61 ч. 3 ЦПК України, оскільки ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015р. встановлено, що ОСОБА_4 не перешкоджає ОСОБА_5 у потраплянні до квартири, не можуть братися до уваги з таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015р. (а.с.52-53) видно, що предметом судового розгляду було оскарження дій державного виконавця при виконанні рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2013р. про вселення до спірної квартири ОСОБА_5

В даній справі предметом судового розгляду є обставини, які виникли після постановляння вказаного рішення і полягають у вчиненні нових перешкод співвласнику у здійсненні права власності відносно спірного нерухомого майна.

Таким чином, вказані доводи апеляційної скарги спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги щодо обставин зламу, ремонту, купівлі замка від вхідної двері спірної квартири відповідачем ОСОБА_3 не спростовують висновків рішення суду, оскільки встановлено, що останній чинив дії з перешкоджання позивачу у здійсненні права власності, а тому обґрунтовано зобов'язаний судом вчинити дії з надання ключа від встановленого ним нового замку.

Доводи апеляційної скарги, що цей замок належить особисто відповідачу ОСОБА_3, який не зобов'язаний віддавати своє майно іншим особам, не спростовують висновки суду першої інстанції, який встановив, що у порушення вимог ст. 319 ЦК України останній розпорядився своїм майном всупереч закону, не додержуючись моральних засад суспільства, перешкоджаючи співвласнику спірної квартири користуватися нею, а тому судом застосовано правомірний захист порушених прав позивача у порядку здійснення цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_4 не має ключа від замка ОСОБА_3, а тому рішення вона не зможе виконати, не спростовують висновки рішення суду.

Вказані доводи дають підстави для висновку, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 діють спільно та обопільними діями унеможливлюють здійснення права власності ОСОБА_5

Відповідачі створили кваліфіковані перешкоди і стверджують, що замок від двері спірної квартири належить відповідачу ОСОБА_3, який не має відношення до спірної квартири і не може відповідати за вимогами ОСОБА_5, а ОСОБА_4, в свою чергу, стверджує, що вона є співвласником спірної квартири, але замок від вхідних дверей їй не належить і вона також не несе за це цивільної відповідальності.

Вказані обставини дій відповідачів у сукупності з іншими доказами судом першої інстанції обґрунтовано оцінені як такі, що створюють протизаконні перешкоди позивачу у здійсненні права власності відносно належного йому нерухомого майна та надали підстави для висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_5 створює штучні докази на свою користь, вчиняє провокативні дії, пошкоджує двері, замок, не бажає купувати новий замок, не можуть спростувати висновки оскарженого рішення, оскільки знаходяться поза межами позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, так як зі справи вбачається, що позовних вимог до ОСОБА_5 щодо дій, які ОСОБА_3, ОСОБА_4 вважають протизаконними з боку ОСОБА_5, у справі не заявлено.

Доводи апеляційної скарги, що суд не мав підстав розглядати вказаний спір, так як існує рішення про вселення позивача у спірну квартиру, не мають свого підтвердження.

Судом першої інстанції встановлено, що рішення про вселення позивача було виконане. А у подальшому позивачу знову чинилися перешкоди не тільки з боку відповідача у першій справі - ОСОБА_4, а й з боку іншої особи - ОСОБА_3

ОСОБА_5 звертався до органів ДВС про повторне виконання рішення суду про його вселення, але йому було відмовлено з таких підстав.

Відповідно до ч.6 ст.79 ЗУ "Про виконавче провадження", у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Суд першої інстанції встановив, що позивачу створено перешкоди, зокрема і особою, яка не була боржником у виконавчому провадженні, що було закрите у зв'язку з виконанням рішення суду, а тому виконавче провадження не підлягає поновленню, та спір підлягає вирішенню у судовому порядку.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення .

Головуючий:

Судді: