Провадження № 2/522/6522/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

при секретарі Шеян І. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, та просить зобовязати відповідача скасувати арешт на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1, накладений постановою Другого ОСОБА_2 ВДВС ОМУЮ від 17 квітня 2008 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що йому на праві приватної спільної часткової власності належить 1/5 частка квартири АДРЕСА_1. Однак, позивач не може вільно користуватись та розпоряджатись майном, оскільки на вказану частку квартири був накладений арешт постановою Другого ОСОБА_2 ВДВС ОМУЮ від 17 квітня 2008 року. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду з дійсним позовом про скасування арешту.

ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить відповідне поштове повідомлення про вручення їх представнику судової повістки.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку позивача, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/5 частка квартири АДРЕСА_1. Іншими співвласниками вказаної квартири є ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло від 27 січня 1997 року за №7-10959.

Однак, позивач не може вільно користуватись та розпоряджатись майном, оскільки на вказану частку квартири був накладений арешт постановою Другого ОСОБА_2 ВДВС ОМУЮ від 17 квітня 2008 року, що вбачається з відповідного Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 10 лютого 2016 року.

Як пояснив позивач у судовому засіданні, вищевказаний арешт був накладений в рамках виконання судового наказу №2-н-7168/07 про стягнення з нього заборгованості за теплову енергію. Вказана заборгованість була погашена у повному обсязі, про що свідчить відповідна довідка ТОВ «ТСВ Експорт-Імпорт» від 01 червня 2016 року.

З відповіді ОСОБА_2 ВДВС ОМУЮ №4211 від 25 лютого 2016 року вбачається, що виконавче провадження, в рамках якого був накладений вищевказаний арешт було закінчено на підставі ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у 2009 році та знищено у звязку з закінченням строків зберігання.

Наявність вищевказаного арешту порушує право позивача на вільне користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження, в рамках якого був накладений вищевказаний арешт, було завершено. Однак, арешт, накладений постановою Другого ОСОБА_2 ВДВС ОМУЮ від 17 квітня 2008 року, всупереч ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», скасований не був.

Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Враховуючи те, що згідно виконавчого провадження, в рамках якого був накладений арешт на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1, було завершено та знищено, суд вважає, що підстави для збереження арешту на майно відсутні.

Тому, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобовязання відповідача скасувати вищевказану постанову, обґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України, ст. ст. 50, 57, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна, - задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_2 ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області скасувати арешт на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1, накладений постановою Другого ОСОБА_2 ВДВС ОМУЮ від 17 квітня 2008 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Свячена Ю.Б.