У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О.., ОСОБА_1,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу подану Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського районного суду від 18 квітня 2016 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено повністю.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ПАТ КБ "Приватбанк" покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити в звязку із пропуском строку позовної давності звернення до суду, про застосування наслідків спливу якої було заявлено представником ОСОБА_4 ОСОБА_3

Покликався на те, що 23.09.2015 року ВСУ у справі № 6-1206 цс 15 висловив правову позицію згідно якої, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. При цьому ВСУ визнав неправильною позицію судів, відповідно до якої нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання не передбачено.

Зазначав також, що за змістом правового висновку ВСУ викладеного в постанові від 02.12.2015 року по справі 6-249 цс 15, кошти за кредитним договором відповідачем повернуто не було, а правовідносини сторін є дійсними, тому проценти за кредитом та пеня за процентами підлягали стягненню з відповідача у межах строку давності, що й було складовою позовних вимог банку.

З цих підстав просив рішення Рівненського районного суду від 18 квітня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким уточнені позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 задоволити. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати понесені по сплаті судового збору за позовну заяву у сумі 463,94 та апеляційну скаргу у сумі 510,34 грн.

Представник банку ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого йому надано кредит в сумі 10000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, встановленому кредитним договором. Банк виконав свої зобов'язання, однак позичальник не виконав взяті на себе зобовязання по погашенню кредиту, в зв'язку з чим банк 25 червня 2016 року звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з ОСОБА_4 заборгованість по кредитному договору в сумі 46394 гривні 31 копійка з них 9749,67 грн. заборгованість за кредитом; 33859,2 заборгованість за процентами за користування кредитом; 100 грн заборгованість за пенею та комісією; штрафи 500 грн. (фіксована частина) та 2185,44 (процентна складова) та судові витрати по справі 463,94 грн..

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 позов не визнав, подав заперечення на позов, в яких просив закрити провадження у справі, оскільки 01.06.2011 року рішенням Рівненького районного суду вже було задоволено позов ПАТ КБ "ПриватБанк" і з ОСОБА_4 стягнуто за цим же кредитним договором 19347 грн. 41 коп. заборгованості, з яких зокрема 9749,67 грн. заборгованість за кредитом; нараховані відсотки 7700,24 грн.; прострочення по комісії 500 грн.; штраф 500 грн. та 897,5 грн.(справа № 2-814/11 року).

22 грудня 2015 року банк подав заяву де зазначив, що помилково не було враховане рішення Рівненського районного суду від 01.06.2011 року та зменшив розмір позовних вимог до 26158 грн. 96 коп., що є різницею за стягнутими відсотками за попереднім рішенням суду та нарахованими відсотками до моменту подання нового позову.

В зв'язку з цим, представник відповідача адвокат ОСОБА_3, подав заяву про застосування строків позовної давності, зазначивши, що позивач міг звернутися до суду з таким позовом до липня місяця 2014 року, тобто на протязі трьох років після набрання законної сили рішенням Рівненського районного суду від 01 червня 2011 року.

Місцевим судом встановлено, що 15 вересня 2011 року представник ПАТ КБ "ПриватБанк" отримав в канцелярії суду два виконавчих листи по справі 2-814/11, однак до виконання не звернув. Згідно листа Відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції № 3577 від 05.04.2016 року за даними ЄДРВП виконавчий документ, який був виданий відповідно до рішення Рівненського районного суду від 01.06.2011 року по справі 2-814/11 про стягнення з ОСОБА_4 на корить ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в сумі 19347,41 грн. станом на 05 квітня 2016 року до відділу не надходив і на виконанні не перебував.

Правильно встановивши обставини справи та норми права ст.1054, 509, 526 ЦК України, які підлягають застосуванню виниклим між сторонами кредитним правовідносинам, однак місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що кредитна заборгованість не може бути стягнута з ОСОБА_4 на користь банку.

Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності і відповідачем заявлено про застосування наслідків його пропуску. Зокрема, станом навіть на 15 вересня 2011 року (дата отримання виконавчих листів по справі 2-814/11) банку було відомо про те, що відповідач ОСОБА_4 не виконує зобов'язань за вказаним кредитним договором, не виконує рішення суду про стягнення з нього заборгованості за цим кредитним договором, тому повторний позов про стягнення процентів банк мав би подати до суду до 15 вересня 2014 року, оскільки відповідно до ст.257 ЦК України встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Повторний позов до суду банк подав лише 25 червня 2015 року, тобто з пропуском встановленого ЦК України трьохрічного строку позовної давності.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.3 і ч.4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно заява про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду подана в справі представником ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_3 (а.с.72).

За таких обставин, враховуючи заяву представника відповідача, адвоката ОСОБА_3, про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач пропустив встановлений законом трьохрічний строк позовної давності, а тому в задоволенні позову обґрунтовано відмовив.

Посилання апелянта на правові позиції Верховного суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1206 цс 15 та від 02.12.2015 року по справі 6-249 цс 15 є безпідставними, оскільки вони не стосуються даного випадку. Не звернувши до виконання рішення суду від 01.06.2011 року по справі 2-814/11 банк фактично сам його і не виконав. Подання банком аналогічного позову через 5 років, без посилання на існування попереднього судового рішення за цим кредитом свідчить про недотримання позивачем вимог ч.3 ст.27 ЦПК України та зловживання правом з метою уникнення наслідків пропуску строку позовної давності і в такий спосіб відновити право на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором. Про це свідчить і зменшення 22 грудня 2015 року позовних вимог банком до 26158 грн. 96 коп., що є різницею за стягнутими відсотками за попереднім рішенням суду та нарахованими відсотками до моменту подання нового позову.

Втративши право на стягнення суми кредиту, банк аналогічно втратив право і на стягнення інших нарахувань за цим кредитом, навіть в межах строку позовної давності за останні три роки перед зверненням до суду.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). (6-249 цс 15 ).

Оскільки рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. п.1 ч.1 ст.307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційним банком "Приватбанк" відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий:

Судді: