АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 540/886/15-ц Номер провадження 22-ц/786/713/16Головуючий у 1-й інстанції Кравець С. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Шевченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Миргородського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису),-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовами до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 07.07.2015 (реєстрові №1697, №1698).

Ухвалою суду першої інстанції від 10.09.2015 року вказані позови обєднані в одну справу.

У позовах ОСОБА_4 посилався на те, що він є власником двох земельних ділянок площею по 5, 8604 га, розташованих на території Михайлівської сільської ради Машівського району. Відповідачі вже кілька років фактично використовують вказані земельні ділянки, але орендну плату не сплачують, посилаючись на те, що договір оренди не укладався. 20.02.2014 ним було видано довіреність на представництво його інтересів відповідачами в т.ч. з питань укладення договорів оренди землі та інших договорів. Того ж дня між сторонами було посвідчено договір позики, за яким позивачу передані кошти в розмірі 200000 грн., виконання зобовязання повинно здійснюватися протягом 20 років за рахунок орендної плати з його земельних ділянок. В той же час, при оформленні цих документів він вважав, що між ним та відповідачами будуть укладені договори оренди земельних ділянок, але як вказали останні, для цього слід видати довіреність з широким колом повноважень. Крім цього, вони зазначили, що для забезпечення факту укладення договорів позивач має підписати договір позики, за яким йому передаються 200000 грн., які будуть рахуватися як орендна плата. В той же час за користування земельними ділянками кошти були передані частково в розмірі близько 75000 грн. У 2015 році позивач звернувся до відповідачів з вимогою повернути правовстановлюючі документи, на що отримав відмову, а тому 02.03.2015 звернувся до правоохоронних органів з заявою про неправомірне володіння його документами, і в газету «Промінь» подав оголошення про втрату Державних актів. 24.06.2015 він отримав свідоцтва про право власності на ці земельні ділянки, а 07.07.2015 його представник повідомив про це ОСОБА_2 21.07.2015 він отримав від приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 лист, що від його імені були укладені договори емфітевзису від 07.07.2015 року, тобто нотаріусу були подані нечинні державні акти на землю, але на його прохання відповідачі відмовилися розірвати укладені договори та вимагали повернення 200000 грн. 14.07.2015 за його заявою довіреність на імя відповідачів від 20.02.2014 року була скасована.

У звязку з наведеним, позивач просив визнати недійсними договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_5 07.07.2015 за № 1697 та №1698 і стягнути з відповідачів на його користь солідарно судові витрати.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Миргородського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису),- задоволено.

Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), сторонами якого є ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 07 липня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі № 1697.

Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), сторонами якого є ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_507 липня 2015 року та зареєструваного в реєстрі № 1698.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 243, 60 грн. з кожного.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вказавши на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невірну оцінку доказів у справі.

У апеляційній скарзі просять рішення суду першої інстанції за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів про встановлення прав користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису)-скасувати.

Визнати дійсними договори про встановлення права користування, сторонами якого є ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2, посвідчені приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 07 липня 2015 року та зареєстрованих у реєстрах № № 1697, 1698 і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до норм ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно з нормою п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

За змістом п.п.1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником двох земельних ділянок площею 5,86 га, призначених для ведення особистого селянського господарства та розташованих та території Михайлівської сільської ради Машівського району, що вбачається з копій державних Державних актів серії ЯЖ № 508273 та ЯЖ № 508274 від 29.04.2009 та з копій свідоцтв про право власності на нерухоме майно № 39579315 та 39582835 від 24.06.2015, та підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав від 24.06.2015 (а.с. 11, 13, 14, 47,49,50).

20 лютого 2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем укладений нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за умовами якого (п.п.1,2), ОСОБА_4 отримав від позикодавця 200 000 грн., та повинен здійснити остаточний розрахунок до 20.02.2034 року, упродовж 20 років за рахунок орендної плати із двох належних йому земельних ділянок площею по 5, 86 га (а.с.7).

20.02.2014 року, позивач також підписав нотаріально засвідчену довіреність на імя відповідачів щодо вказаних земельних ділянок та склав на їх імя заповіт на ці ж земельні ділянки (а.с.88).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки в судовому засіданні вимоги про визнання вказаних правочинів недійними не ставилися, вони є чинними, а відтак суд виходить з презумпції їх правомірності.

Судом першої інстанції також встановлено, що 07.07.2015 року між ОСОБА_3, який діяв від імені позивача та ОСОБА_2 укладені нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 два договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), за якими ОСОБА_2 отримав в користування дві земельні ділянки площею 5,8604 га. В п. 1.2.зазначено, що земельні ділянки належать власнику на підставі Державних актів від 29.04.2009, а право власності зареєстровано за ним в Державному реєстрі речових прав 24.06.2015 року.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що плата за користування земельними ділянками складається зі 100 000 грн., які землекористувач сплатив власнику за всі роки користування до 20.02.2034 року.

Вказані договори укладені на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_8 від 20 лютого 2014 року за реєстровим № 265.

14.07.2015 року позивач скасував видані відповідачам доручення.

Задовольняючи позов відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі вийшли за межі наданих їм повноважень,а оспорюванні договори укладені поза волею позивача.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року (справа № 6-619 цс15), Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як окремо кожного, так ї їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Згідно цієї статті довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Як уже зазначалося, позивач не ставив питання щодо визнання недійсним доручення, виданого відповідачам та не наводить доводів і доказів, які б давали можливість вважати вказане доручення нікчемним, а тому колегія суддів виходить із презумпції правомірності даного правочину (доручення).

Крім того, на час укладення оспорюванних договорів 07.07.2015 доручення, видане ОСОБА_4 було чинне, оскільки скасовано 14.07.2015, тобто після укладення договорів емфітевзису.

Отже, на час укладення договору ОСОБА_3 мав повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, які належать ОСОБА_4, відповідно до повноважень, наданих дорученням.

При цьому, аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, щодо правомірності перебування державних актів на земельні ділянки у відповідачів на час укладання оспорюваних договорів.

Так, правомірність перебування державних актів на земельні ділянки підтверджується дорученням, виданим ОСОБА_4, яке, як уже вказувалося, на час укладення договорів емфітевзису було чинним.

Доказів неправомірності заволодіння вказаними державними актами на землю стороною позивача суду не надано.

Доводи позивача про те, що він звертався з вимогою про повернення державних актів не підтверджується матеріалами справи, зокрема, матеріали справи не містять доказів, якіб вказували, що ОСОБА_4 звертався до відповідачів з вимогою про повернення державних актів.

Разом з тим, звернення інших осіб, до відповідачів про повернення державних актів, жодним чином не вказують про виникнення обовязку у них повернення державних актів, так як відповідачі не були повідомлені вказаними особами про наявність у них, на час звернення, повноважень представляти інтереси ОСОБА_4

Дані про те, що особи, які зверталися до відповідачів про повернення державних актів, надавали останнім докази повноважень представляти інтереси позивача, яким могло бути в тому числі доручення, матеріали справи не містять.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що публікація у місцевій газеті «Промінь» про втрату державних актів серії ЯЖ 508273 та ЯЖ № 508274 від 29.04.2009 про право власності на земельні ділянки на імя ОСОБА_4 не може бути підставою для визнання договорів недійсними.

Так, у встановленому законом порядку дані державні акти недійсними не визнавалися, самі державні акти втрачені не були, а перебували у відповідачів на законних підставах, само право власності на земельні ділянки у позивача припинене не було.

Окрім того, згідно листа редакції газети «Промінь» до відділу реклами та оголошень районної газети «Промінь» звернувся громадянин із проханням подати до найближчого номеру газети оголошення про втрату двох державних актів на землю. Квитанцію прибуткового касового ордеру чоловіка вказав виписати на прізвище ОСОБА_4, тобто з публікацією про втрату актів звертався не ОСОБА_4, а інша особа, а дані про право невідомої особи, здійснювати публікацію від імені позивача матеріали справи не містять.

При цьому, ОСОБА_4 не повідомив повірених про отримання свідоцтв про право власності на земельні ділянки.

Крім того, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Тобто, сам факт зазначення у оспорюванних договорах, у даному випадку, у якості правовстановлюючих документів Державних актів не може бути підставою для визнання договору недійсним лише з цих підстав, оскільки позивач не довів, яким чином його права саме цим порушено.

Вирішуючи питання чи перевищив свої повноваження представник ОСОБА_3 при укладенні оспорюваних договорів, колегія суддів приходить до такого висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Частина 2 цієї статті передбачає, що представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Згідно ч. 3 вказаної статті, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто, чинне законодавство не містить заборони щодо укладення договору між повіреним та особою, яка є його близьким родичем.

Не містить також ч. 3 ст. 238 ЦК України, і обмеження щодо укладення договору між представниками довірителя, а забороняє укладення договорів у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

Однак, в своїх інтересах ОСОБА_3 договір не укладав, а представником ОСОБА_2 він не являється.

Отже, порушень вимог ст. 238 ЦК України, при укладенні оспорюваних договорів допущено не було.

У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 23.09.2014 року справа № 3-110 гс 14, на яку послався суд першої інстанції, вказано, що суд касаційної інстанції не звернув уваги на той факт, що спірний договір оренди нежитлового приміщення від 1 березня 2012 року № 01/03-12 всупереч вимогам ч. 3 ст. 238 ЦК України, було укладено від імені орендодавця та орендаря однією і тією ж особою, тобто договір направлений на реалізацію інтересів однієї особи.

Проте у справі, що розглядається, договір укладений між різними особами, а тому посилання на постанову Верховного Суду України від 23.09.2014 року у справі № 3-110 гс 14 є безпідставним.

Слід звернути увагу, що Верховним Судом України у постанові від 22.04.2015 року справа № 6-209 14 викладена правова позиції, відповідно до якої метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обовязків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.

Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Вчинення юридичних дій, які чітко не визначені в договорі доручення, навіть, якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, задля якої укладено такий договір, і не охоплюються змістом договору доручення, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обовязки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема частиною першою статі 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений в результаті таких дій повіреного, відповідає вимогам закону.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, де передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Із доручення, виданого ОСОБА_4 22.02.2014 р. , вбачається, що він уповноважив, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які діють самостійно один від одного, бути його представниками з усіма необхідними повноваженнями з питань повязаних з управлінням належних йому земельних ділянок.

Для цього їм надано право, зокрема: укладати договори оренди та підписувати інші договори, а також, реєструвати відповідні договори (в т.ч. оренди).

Тобто, у дорученні чітко вказано право повіреного укладати договори оренди та підписувати інші договори.

Відтак, укладення договору емфітевзису, охоплюється змістом виданого доручення.

Слід також звернути увагу, що у позовній заяві позивач вказував (а.с. 5 абаз 11), що відповідач хоча і діяв в межах наданих йому довіреністю повноважень, але достовірно знав про небажання Позивача укладати договір оренди або емфітевзису з відповідачем 1, який є його сином.

Тобто, позивач сам у позовній заяві вказує, що при укладенні договору емфітевзису ОСОБА_3 діяв в межах повноважень, що відповідає змісту виданого доручення.

Однак, посилання позивача про небажання укладення договору оренди або емфітевзису саме із ОСОБА_2, не підтверджується жодними доказами.

При цьому, оцінюючи докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що укладення договору емфітевзису із ОСОБА_2, не суперечить умовам доручення.

Отже, враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, зокрема те, що на час укладення оспорюваних договорів, доручення, видане позивачем, було чинне і на даний час недійсним не визнано; ОСОБА_3, діючи як повірений, при укладенні договорів емфітевзису не перевищив своїх повноважень, а положення ч. 3 ст. 238 ЦК України не порушені, - підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними відсутні.

Однак, оскільки відповідачами, у суді першої інстанції, не ставилися вимоги визнати дійсними договори про встановлення права користування, сторонами якого є ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2, посвідчені приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 07 липня 2015 року та зареєстрованих у реєстрах № № 1697, 1698, апеляційна скарга у цій частині задоволена бути не може.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч.1п.п.1-4, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Миргородського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису),- скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не завляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Миргородського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису),- відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: В.А. Чічіль

Судді: С.Ю. Мартєв

ОСОБА_9

З оригіналом згідно: ОСОБА_1