УХВАЛА

іменем україни

7 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватні нотаріуси Запорізького міського нотаріального округу Кузьміна Ольга Володимирівна та Пудлик Інна Миколаївна, про визнання довіреності та договору купівлі-продажу квартири недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представниками: ОСОБА_6, ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 3 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у 2002 році він та його дружина, ОСОБА_10, яка померла у 2004 році, придбали квартиру АДРЕСА_1. 18 липня 2008 року він під впливом погроз та застосування до нього насильства, що було встановлено вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2011 року, підписав довіреність на ім'я ОСОБА_4 на право оформлення та продажу від свого імені належної йому на праві власності зазначеної квартири. 24 листопада 2008 року ОСОБА_11 на підставі довіреності продав спірну квартиру ОСОБА_5 Оскільки довіреність підписана ним під впливом погроз та насильства, а припинення права власності на квартиру відбулось проти його внутрішньої волі, позивач просив визнати довіреність від 18 липня 2008 року та договір купівлі-продажу від 24 листопада 2008 року визнати недійсними.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсною довіреність

від 18 липня 2008 року за реєстровим № 3768, видану від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4, на розпорядження належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пудлик І.М.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 24 листопада 2008 року ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3, на підставі довіреності від 18 липня 2008 року, та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кузьміною О.В., в реєстрі № 2206.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 3 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представників: ОСОБА_6, ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що добровільного представництва між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на належне виконання повіреним вказівок довірителя не було і тому довіреність є недійсною, а за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 фактично не надавав згоди на відчуження належної йому на праві власності квартири.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач не довів, що він не мав добровільної згоди на видачу довіреності та укладання договору купівлі-продажу, а також те, що до нього застосовувалися фізичний чи психічний тиск з боку інших осіб, а вирок щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13, яка умовила ОСОБА_4 та ОСОБА_3 скласти довіреність, стосується шахрайських дій, а не фізичного чи психічного тиску на позивача, при цьому позивач довіреність з 2008 року до укладення договору купівлі-продажу не спростував, брав участь в огляді ОСОБА_5 квартири перед її купівлею.

Такі висновки апеляційного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 2002 року ОСОБА_3 набув право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. 3 вересня 2008 року шляхом спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_10, ОСОБА_3 набув право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2011 року, який набрав законної сили, встановлені факти щодо заволодіння шахрайським шляхом спірною квартирою, належною ОСОБА_3 на праві власності.

Звертаючись до суду з даною позовною заявою, ОСОБА_3 просив визнати довіреність від 18 липня 2008 року та договір купівлі-продажу від 24 листопада 2008 року, посилаючись на те, що він видав довіреність під впливом фізичного та психічного тиску на нього.

Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вирішуючи спір, апеляційний суд врахував наведене та вірно вважав, що факти, встановлені вказаним вироком суду не мають преюдиційного значення для даної справи, оскільки ним не встановлювались обставини застосування до ОСОБА_3 фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, внаслідок чого він видав довіреність проти справжньої волі (а.с. 6-32).

Також апеляційний суд зазначив, що вказаним вироком суду встановлені обставини омани, що виходить із самої кваліфікації, які вже розглядались судами.

При цьому апеляційний суд взяв до уваги, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29 січня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що 18 липня 2008 року ОСОБА_3 видав довіреність на ім'я ОСОБА_4 на продаж належної йому квартири за ціною та на умовах на його розсуд і придбати йому будь-який об'єкт нерухомості у будь-якому населеному пункті на території України.

24 листопада 2008 року ОСОБА_4, діючи на підставі цієї довіреності, уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, відповідно до п. 2 якого продав останній спірну квартиру за 120 тис. грн, що сторонами не спростовано.

Зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 встановлювались обставини щодо введення його в оману, внаслідок чого ним було складено довіреність на ім'я ОСОБА_4 і у задоволенні позову було відмовлено у зв'язку з недоведеністю вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 4 грудня 2013 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 січня 2013 року залишено без змін (а.с. 38-39).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, позивачем не доведено, що оспорений договір купівлі-продажу ним вчинено проти його волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску, а наявність підстав для визнання договору недійсним, перелічених у ст. ст. 203, 215 ЦК України уже була предметом розгляду у суді.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може у будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Встановлено, що ОСОБА_3 з моменту підписання довіреності від 18 липня 2008 року з вимогою про її скасування не звертався.

Також слід зазначити, що вироком суду від 24 лютого 2011 року встановлено, що ОСОБА_5, яка оглядала спірну квартиру і дала згоду на її придбання у присутності ОСОБА_3, що свідчить про його добровільну згоду на продаж.

Апеляційний суд наведене врахував та вірно вважав, що ОСОБА_3 не довів, що він не мав наміру видати довіреність, або видав її пі будь-яким тиском або не мав наміру продати належну йому квартиру, оскільки згідно тексту довіреності ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 продати належну йому квартиру і в подальшому цю довіреність не скасував і не відкликав.

Під час розгляду справи апеляційним судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків апеляційного суду не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представниками: ОСОБА_6, ОСОБА_9, відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 3 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П.Штелик