Справа №150/108/16-ц
Провадження по справі №2/150/60/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Цимбалюк Л.П.

при секретарі Діденко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення збитків від інфляції за невиплату грошового зобов*язання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до районного суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24.07.2015 року з ОСОБА_1 на її користь стягнуто 203695 грн. 00 коп., 500 грн. витрат на правову допомогу та 3322 грн. 66 коп. витрат по оплаті судового збору. На підставі зазначеного судового рішення у ОСОБА_1 перед позивачем виникло грошове зобов*язання на загальну суму 207517 грн. 66 грн., тому позивач просить стягнути із відповідача збитки від інфляції, три проценти річних від простроченої суми, а також понесені нею судові витрати, зокрема, судовий збір і витрати на правову допомогу.

Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримує і просить їх задоволити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, подавши письмові заперечення проти позову. Зазначив, що грошове зобов*язання перед ОСОБА_3 виникло не з договірних правовідносин, а із сімейних правовідносин, зокрема, щодо поділу спільно нажитого майна подружжя, тому в даному випадку не підлягає застосуванню положення частини 2 статті 365 ЦК України.

З*ясувавши позицію сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 25 березня 2016 року (справа № 150/140/15-ц (провадження по справі №2/150/77/15) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовлено.

Так, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 10.01.2014 року відповідно до рішення Чернівецького районного суду Вінницької області розірвано. В період шлюбу подружжям була придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1

Вище зазначена квартира являється спільною сумісною власністю подружжя.

16.01.2014 року відповідач продав вказану квартиру своєму зведеному брату. Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу, продаж квартири вчинено за 407390,00 грн. ОСОБА_3 просила стягнути половину коштів, отриманих ОСОБА_1 від продажу спільної квартири, тобто 203 695,00 грн., збитки з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми, а також, судовий збір та витрати на правову допомогу.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 липня 2015 року скасовано рішення Чернівецького районного суду від 25 березня 2015 року в справі № 150/140/15-ц (провадження по справі №2/150/77/15) та ухвалено нове рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 203695 гривень (тобто половини суми, отриманої ОСОБА_1 від продажу спільного сумісного майна - квартири), 500 гривень витрат на правову допомогу та 3322 грн. 66 коп. витрат по сплаті судового збору.

Вирішуючи спір Апеляційний суд Вінницької області дійшов висновку про те, що правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Сімейного кодексу України, тобто спір виник щодо поділу спільно нажитого майна подружжя у вигляді отримання грошової компенсації, тому колегія дійшла висновку, що правових підстав для застосування статті 625 ЦК України, яка регулює і застосовується до іншого роду правовідносин, в даному випадку немає. На цій підставі Апеляційним судом Вінницької області відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в частині стягнення із ОСОБА_1 збитків з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення збитків від інфляції за невиплату грошового зобов*язання посилається на те, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив грошове зобов*язання, на вимогу кредитора зобов*язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем зазначається, що ОСОБА_1, будучи боржником грошового зобов*язання, зобов*язаний сплатити їй кошти, посилаючись на те, що такого роду зобов*язання виникло у нього на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 липня 2015 року, яке набрало законної сили з моменту проголошення. Позивач вказує при цьому на положення статті 526 ЦК України, відповідно до якої зобов*язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд критично ставиться до тверджень позивача щодо грошового зобов*язання відповідача, зокрема, збитків від інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми сплати, яке виникло на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 липня 2015 року та застосування у зв*язку із цим положень статті 625 ЦК України, що є правовою підставою для задоволення її вимог, з огляду на наступне.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов*язання.

Частиною 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов*язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив грошове зобов*язання, на вимогу кредитора зобов*язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи статті 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов*язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або за законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов*язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов*язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов*язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов*язання, яке виражається в грошовій одиниці (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 06.06.2012 року у справі №6-49цс12).

Грошові зобов*язання, відповідальність за які встановлена статтею 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов*язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно - правової відповідальності) за прострочення грошового зобов*язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11).

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 625 ЦК України регулюються зобов*язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов*язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч.5 ст.11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов*язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов*язань. Крім того, з рішення суду зобов*язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст.11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 липня 2015 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 203695 гривень (тобто половини суми, отриманої ОСОБА_1 від продажу спільного сумісного майна - квартири), 500 гривень витрат на правову допомогу та 3322 грн. 66 коп. витрат по сплаті судового збору, ухвалено не за зобов*язальними правовідносинами сторін, а за сімейними правовідносинами, що регулюються нормами Сімейного кодексу України, оскільки, спір виник щодо поділу спільно нажитого майна подружжя у вигляді отримання грошової компенсації /а. с. 4-6/.

Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія статті 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносини.

Вище наведене свідчить про те, що сімейні правовідносини, зокрема, щодо поділу спільно нажитого майна подружжя врегульовані нормами Сімейного кодексу України (ст., ст.60, 70 СК України), тобто регулюються спеціальним законодавством, а тому на них не поширюються норми зобов*язального права, зокрема, положення статті 625 ЦК України.

Така правова позиція викладена і в Аналізі Верховного Суду України практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві».

Суд з врахуванням вище зазначених правових висновків Верховного Суду України, дійшов висновку, що наявність судового рішення про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 203695 гривень (тобто половини суми, отриманої ОСОБА_1 від продажу спільного сумісного майна - квартири), 500 гривень витрат на правову допомогу та 3322 грн. 66 коп. витрат по сплаті судового збору, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України за наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов*язань.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України належним чином не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення збитків від інфляції за невиплату грошового зобов*язання.

На підставі вище викладеного, суд в силу статті 212 ЦПК України приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов*язаних із розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу.

Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., про що свідчить квитанція від 12.02.2016 року /а.с. 1/, а також витрат на правову допомогу в розмірі 600 грн., що підтверджується договором - квитанцією про надання правової допомоги від 01.02.2016 року /а.с. 9/.

З врахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають до задоволення в повному обсязі, суд в силу ст.88 ЦПК України приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог і в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, зокрема, судового збору та витрат на правову допомогу.

Керуючись ст., ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення установлених строків, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Повний текст рішення відповідно до вимог ч.3 ст.209 ЦПК України складено 27 травня 2016 року.

Суддя: Цимбалюк Л.П.