АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3989/16 Справа № 201/4747/14 Головуючий у 1 й інстанції - Брага А.В. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради, про надання дозволу на виїзд за межі України особі, яка не досягла повноліття,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі України особі, яка не досягла повноліття, мотивуючи тим, що з 17 липня 2004 року по 05 серпня 2011 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям та станом здоров'я, з 2010 року по 2013 рік перешкоджає їй оздоровити доньку за межами України.

Зазначала, що її матір проживає в Італії, має стабільний дохід, постійне місце реєстрації та проживання. З метою відпочинку та оздоровлення доньки, а також для того, щоб донька мала можливість бачитись зі своєю бабусею, за якою вона сумує, вона має намір разом із донькою тимчасово виїжджати за межі України.

Посилаючись на те, що така подорож відповідає інтересам та потребам дитини, що передбачено ст.257 СК України, просила суд ухвалити рішення, яким дозволити їй, ОСОБА_3, без згоди батька ОСОБА_2, оформити проїзний документ дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Італії доньці ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею, ОСОБА_3, без згоди та супроводу другого з батьків - ОСОБА_2, влітку - в період літніх канікул з 01 червня 2015 року по 30 серпня 2015 року щороку, та з 20 грудня 2015 року по 30 січня 2016 року щороку, строком на три роки; надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Болгарії до оздоровчого табору під час літніх шкільних канікул за її згоди, у супроводі третіх осіб (педагогів КЗО НВО №28) без згоди та супроводу другого з батьків - ОСОБА_2

Справа розглядалась неодноразово судами різних інстанцій.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року позов задоволено частково. Дозволено ОСОБА_3 без згоди батька ОСОБА_2 оформити проїзний документ малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд до Італії малолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з її матір'ю ОСОБА_3 без згоди та супроводу другого з батьків - ОСОБА_2, влітку - в період літніх канікул з 01 червня 2015 року по 30 серпня 2015 року та з 20 грудня 2015 року по 30 січня 2016 року. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд до Болгарії до оздоровчого табору під час літніх шкільних канікул в період з 01 червня 2015 року по 30 серпня 2015 року, за згодою ОСОБА_3 у супроводі третіх осіб (педагогів КЗО НВО №28) без згоди та супроводу другого з батьків, - ОСОБА_2 Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та постановити в скасованій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року скасована, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 17 липня 2004 року по 05 серпня 2011 року ОСОБА_3 перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_2 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розлучення проживає з матір'ю.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 05 травня 2010 року до досягнення донькою повноліття(т.1 а.с.9-11).

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач, батько дитини, не бере участі у її вихованні, не цікавиться її життям та станом здоров'я, з 2010 року по 2013 рік перешкоджав їй оздоровити доньку за межами України, що негативно впливає на розвиток дитини.

При цьому ОСОБА_3 зазначила, що в Італії на законних підставах проживає її мати ОСОБА_5, яка має стабільний дохід, постійне місце реєстрації та проживання, що відпочинок та оздоровлення доньки в Італії буде поєднано з можливістю дитини бачитись та спілкуватись зі своєю бабусею ОСОБА_5, що відповідає інтересам та потребам дитини та ґрунтується на положеннях ст.257 СК України.

Факт проживання ОСОБА_5 в Італії на законних підставах підтверджується посвідкою на проживання для іноземців, що видана останній строком дії до 03 квітня 2017 року (т.1 а.с.186-187).

Згідно висновку виконавчого комітету Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради від 23 березня 2015 року, виконавчий комітет Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради вважає, що тимчасові виїзди до Італії малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 в період літніх канікул з 01 червня по 30 серпня щороку та з 20 грудня по 30 січня щороку, строком на три роки; тимчасові виїзди малолітньої ОСОБА_4 до Болгарії до оздоровчого табору під час літніх шкільних канікул у супроводі педагогів КЗО НВО №28 без згоди та супроводу ОСОБА_2 відповідають інтересам малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.237-238).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та надаючи дозвіл на її неодноразовий виїзд до двох країн, районний суд виходив з того, що відповідач, батько дитини, не здійснював заходів для організації оздоровлення дитини як в Україні, так і за її межами, його відмова у наданні дитині можливості виїзду за кордон у супроводі матері суперечить інтересам малолітньої ОСОБА_4, оскільки обмежує її в можливості оздоровлення, лікування, розширення кругозору та розвитку.

Колегія суддів у повній мірі не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 (зі змінами).

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини може провадиться за відсутності згоди одного з батьків на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозволяється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що надання оскаржуваним рішенням дозволу на неодноразовий виїзд дитини за кордон порушує вимоги законодавства та суперечить наведеним вище нормам права.

Також, суд першої інстанції не врахував того, що дозвіл на виїзд дитини одночасно, на один і той самий період, до двох країн, зокрема до Італії та Болгарії суперечить вимогам законодавства.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог, зокрема дозволити ОСОБА_3 без згоди батька оформити проїзний документ малолітньої дитини ОСОБА_4 та надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Італії малолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу другого з батьків - ОСОБА_2 в період з 01 липня 2016 року по 31 липня 2016 року. В решті вимог колегія суддів вважає за доцільне відмовити.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради, про надання дозволу на виїзд за межі України особі, яка не досягла повноліття задовольнити частково.

Дозволити ОСОБА_3 без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, оформити проїзний документ малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Італії малолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу другого з батьків - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, в період з 01 липня 2016 року по 31 липня 2016 року. В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.