У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносов М.В., Маляренка А.В.,
Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що у період перебування у шлюбі із ОСОБА_7 з 03 червня 1978 року по 09 лютого 1996 року ними за спільні кошти суттєво покращено житловий будинок по АДРЕСА_1, внаслідок чого його площа збільшилася із 131,5 кв. м до 235 кв. м.

Вказаний будинок перебував у спільній частковій власності відповідачки у розмірі 7/10 частини та ОСОБА_8 - 3/10 частини, які 08 серпня 1980 року були відчужені останнім на користь батька ОСОБА_7, а згодом успадковані відповідачкою. Вважав, що має право на визнання за ним на половину від належної на час шлюбу з відповідачкою частки у майні у розмірі 7/10, що відповідає 71,855 кв. м.

Просив визнати за ним право спільної сумісної власності на 7/10 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 71,855 кв. м та визнати за ним право спільної часткової власності на 1/3 частини вказаного будинку, площею 235 кв. м.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2016 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2015 року скасовано, позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право спільної сумісної власності та спільної часткової власності на частину будинку по АДРЕСА_1 площею 37,4 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 1976 року ОСОБА_7 належало на праві власності 7/10 ідеальних частин житлового будинку по АДРЕСА_1, що складався у цілому з п'яти кімнат житловою площею 80,3 кв. м та однієї кухні. Інші 3/10 частини вказаного будинку ОСОБА_7 набула у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9 від 11 вересня 2001 року (а. с. 16).

У шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували з 03 червня 1978 року по 09 лютого 1996 року.

З 01 січня 2004 набув чинності новий Сімейний кодекс України. До цього часу сімейні правовідносини були врегульовані Кодексом про шлюб та сім'ю України (далі - КпШтС України) від 20 червня 1969 року.

Оскільки шлюб між сторонами розірвано у 1996 році, суди першої й апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що до спірних правовідносин застосовуються норми чинного на той час КпШтС України.

Згідно з вимогами ст. 29 КпШтС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Таким чином, на час розрівняння шлюбу між сторонами діяла імперативна норма ч. 3 ст. 29 КпШтС України про трирічний строк позовної давності щодо вимог про поділ майна.

Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

З позовом про визнання права спільної сумісної власності на 7/10 частини житлового будинку та визнання за ним права власності ОСОБА_6 звернувся у серпні 2014 року (а. с. 2).

З посиланням на вимоги ч. 3 ст. 29 КпШтС України ОСОБА_7 у вересні 2015 року зверталася до суду першої інстанції з заявою про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_6 (а. с. 100).

У заяві ОСОБА_7 зазначала, що після офіційного розірвання шлюбу позивач добровільно виселився зі спірного будинку та жодного разу до подання позову про визнання права спільної сумісної власності у серпні 2014 року інтересу до спірного будинку не проявляв.

На вказані обставини та вимоги закону апеляційний суд при ухваленні рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_6 уваги не звернув.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік