Справа № 204/2608/16-ц
Провадження № 2/204/1344/16
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Онбиш А.О.,

за участю позивачів ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю представника позивачів адвоката ОСОБА_3,

за участю відповідача ОСОБА_4,

за участю представника відповідача адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

13 квітня 2016 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою, в якій просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики у розмірі 405705 грн. 00 коп., проценти за користування позикою у розмірі 455369 грн. 32 коп., три проценти річних за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 80629 грн. 78 коп., а всього разом на загальну суму 941704 грн. 10 коп., а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову, позивачі вказали на те, що 27 серпня 2008 року відповідач взяв у них в борг 10000 доларів США та 150000 грн. 00 коп., про що відповідачем власноручно була написана розписка, що підтверджує передання грошей ОСОБА_4 та свідчить про добровільне написання розписки без примусу та обтяження. Гроші було передано в борг зі щомісячною виплатою 36% річних протягом одного року. Строк повернення боргу визначено не було. Посилалися на те, що протягом тривалого часу вони розуміли особисті проблеми відповідача щодо утруднення повернення боргу та виплати процентів. Проте, останнім часом відповідач почав на їх питання відповідати зухвало, ухилятися від зустрічей, грубити, а потім взагалі заявив, що нічого повертати не збирається. У звязку з невиконанням ОСОБА_4 взятих на себе зобовязань, 10 березня 2016 року позивачі звернулись до нього з вимогою про повернення взятих у позику грошових коштів. Однак, на теперішній час вимога позивачів про повернення суми позики не виконана, грошові кошти не повернені, у звязку з чим, позивачі вимушені звернутись до суду.

У судовому засіданні позивачі, їх представник, кожен окремо, підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що у 2008 році він звернувся до позивачів з проханням надати грошові кошти на розвиток бізнесу вантажоперевезень у розмірі 10000 доларів США та 150000 грн. 00 коп. строком на 1 рік. Посилався на те, що гроші він повернув протягом року, проте, в які місяці повертав не памятає. Розписка після повернення грошових коштів не була йому повернута. Просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В судовому засіданні встановлено, що 01 серпня 2013 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики за яким, останній отримав 10000 доларів США та 150000 грн. 00 коп. в борг під 36% річних з щомісячною виплатою відсоткової ставки строком на 1 рік.

Факт одержання відповідачем грошей підтверджується розпискою від 27.08.2008 року, з якої вбачається, що відповідач отримав позику саме у сумі 10000 доларів США та 150000 грн. 00 коп. (арк.с.10).

Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України, обовязковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис боржника (позичальника).

Встановлено, що відповідач власноручно написав розписку та підписав її особисто.

Крім того, в силу передбаченого ст.545 ЦК України, загального правила на позикодавця, як кредитора, покладається обовязок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець повинен видати позичальникові розписку про отримання виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ (розписку позичальника).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Судом встановлено, що договір позики від 27 серпня 2008 року укладався строком на 1 рік, тобто до 27 серпня 2009 року. Перебіг строку позовної давності в даному випадку розпочинається з 28 серпня 2009 року, а закінчується 28 серпня 2012 року.

Приймаючи до уваги те, що позивачі дізналися про порушення свого права 28 серпня 2009 року, а позовну заяву зареєстровано судом 13 квітня 2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, встановленої ст.257 ЦК України, суд вважає, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню.

Отже, строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України, сплив, а поважних причин такого пропуску позивачами не наведено.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останньому в позові відмовлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 252, 253, 256-268, 526, 530, 545, 546, 553, 554, 625, 631, 634, 1046-1049 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В. Токар