Справа № 145/228/16-ц Провадження № 22-ц/772/2002/2016Головуючий в суді першої інстанції Мазурчак А. Г.
Категорія 27Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Нікушина В.П.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 19.04.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3, про захист прав споживачів та визнання недійсним окремого положення договору, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0 від 20.05.2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», між ним та ПАТ «УкрСиббанк» 20.05.2008 року було укладено договір поруки №205133. Позивач вважає, що кредитний договір містить положення, які не відповідають чинному законодавству, а саме: пунктом 1.3.1 договору встановлено, що у випадку прострочення позичальником сплати основного боргу, банк нараховує проценти в розмірі вдвічі більшому, ніж процентна ставка, встановлена умовами кредитного договору. Така умова суперечить чинному законодавству і не відповідає основним його засадам, оскільки проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка є не тільки способом забезпечення виконання зобов'язань, а також й однією з форм цивільно-правової відповідальності. Оспорюваний пункт кредитного договору, всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює, що процентна ставка за користування кредитом, є штрафною санкцією, яка застосовується банком у випадку прострочення строку погашення кредиту. Крім того, оспорюваний пункт кредитного договору суперечить Постанові НБУ №389 від 18.08.2004 року, якою передбачено, що процентна ставка - установлений розмір плати за розміщені чи залучені кошти, отже застосовувати збільшення процентної ставки, як штрафну санкцію за порушення позичальником умов кредитного договору, неправомірно. В позові зазначено, що пункт 1.3.1. кредитного договору є також несправедливим в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», яким встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні, стосовно споживача, правила зміни відсоткової ставки, встановлення подвійної процентної ставки по кредиту в доларах США є дискримінаційною ставкою, тим більше, що кредитний договір містить положення про застосування штрафних санкцій за порушення позичальником своїх зобов'язань по своєчасній сплаті кредитного боргу. Тобто в даному випадку за одне і те ж порушення кредитного договору як позичальник, так і поручитель за кредитом, мають нести подвійну відповідальність: сплачувати неустойку та сплачувати додатково нараховані проценти за користування кредитом, а тому просив визнати недійсним пункт 1.3.1 договору про надання споживчого кредиту №0 від 20.05.2008 року в частині нарахування подвійної процентної ставки за користування кредитними коштами у випадку порушення позичальником строків сплати кредиту.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 19.04.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач, підписуючи договір поруки, був повідомлений та розумів всі умови кредитного договору, зокрема і оскаржуваний пункт 1.3.1, який не суперечив вимогам Закону, до того ж кредитний договір між сторонами було укладено до прийняття Закону України від 12.12.2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20.05.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 38000 доларів США строком до 18.05.2029 року, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.

Пунктом 1.3.1 кредитного договору передбачено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30-ти календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,50 % річних.

Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов Договору.

У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

За користування кредитним коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня не сплати або неповної сплати платежу, встановленого в договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20.05.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх її зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Пунктом 5.1. договору поруки визначено, що уклавши даний договір поручитель підтверджує, що повністю розуміє всі умови основного договору та цього договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними; договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням; відсутні будь-які перешкоди щодо його виконання.

Відповідно до п. 1.4. договору поруки відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

Згідно п. 7.13 кредитного договору сторони домовились, що позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Вимогами ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Матеріалами справи встановлено, що умовами договору поруки визначено, що поручителю добре відомі всі умови кредитного (основного) договору, зокрема поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Вимогами ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору та договору поруки сторони знали, розуміли та усвідомлювали усі його умови, свої права та обов'язки за ними.

Крім того, пунктом 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12.12.2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10.01.2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10.01.2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позову.

Щодо посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем строку позовної давності, то судова колегія звертає увагу на те, що вказана обставина не явилась підставою для відмови в задоволенні позову, а фактично в позові було відмовлено з підстав його недоведеності.

Викладені в апеляційній скарзі твердження фактично лише відтворюють зміст позовних вимог і висновок суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 19.04.2016 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ В.П. Нікушин

Згідно з оригіналом: