АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/14/16 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Сташків Б. І.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю апелянта ОСОБА_1,

представника апелянта ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, поділ майна подружжя, визнання права власності на ? частину авто мийки та стягнення ? частини прибутків від використання спільного майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2011 року Лукава (в даний час ОСОБА_1) І.М. звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, поділ майна подружжя, визнання права власності на ? частину автомийки та стягнення ? частини прибутків від використання спільного майна подружжя.

Заявлені вимоги позивачка мотивувала тим, що із 27 квітня 2002 року із відповідачем ОСОБА_3 вона перебувала у шлюбі, який розірвано 26 лютого 2008 року. Під час даного шлюбу ними набуто у власність приміщення автомийки, яка знаходиться у м.Тернополі по вул.Т.Протасевича, 1 «а», яка є їх спільною сумісною власністю. ОСОБА_3, будучи зареєстрованим як суб»єкт підприємницької діяльності, особисто отримував дохід від її використання, а 30 грудня 2013 року згідно договору купівлі-продажу відчужив її своєму брату ОСОБА_5

Неодноразову уточнюючи та доповнюючи свої позовні вимоги позивачка просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року №2382 будівлі мийки автотранспорту загальною площею 121.5 кв.м., яка розташована за адресою: м.Тернопіль, вул.Протасевича, 1 «а», укладений між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватний нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7;

- провести поділ майна, набутого нею за час шлюбу з ОСОБА_3, а саме будівлі мийки автотранспорту загальною площею 121.5 кв.м., яка розташована за адресою: м.Тернопіль, вул.Т.Протасевича, 1 «а», та обладнання для мийки автотранспорту, встановленого в даній будівлі, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частку даної будівлі, залишивши дану будівлю у їхній спільній частковій власності;

- стягнути з відповідача ОСОБА_3 в її користь половину отриманих ним прибутків від використання їхнього спільного майна за другий, третій та четвертий квартали 2008 року в сумі 61212.62 грн., за 2009 рік в сумі 135220.38 грн., за 2010 рік в сумі 118407.25 грн., за 2011 рік в сумі 117342.33 грн., за 2012 рік в сумі 110042.11 грн., за 2013 рік в сумі 158513.25 грн., а разом за вказані роки - 700737.94 грн.;

- стягнути з відповідача ОСОБА_3 в її користь половину вартості отриманих ним прибутків від використання будівлі мийки за перший, другий та третій квартали 2014 року;

- стягнути з відповідачів в її користь понесені нею судові витрати.

Позовні вимоги про стягнення половини отриманих ОСОБА_3 прибутків від використання будівлі мийки автотранспорту за 2014 рік просила залишити без розгляду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення половини отриманих ним прибутків від використання будівлі мийки автотранспорту загальною площею 121,5 кв. м., яка розташована за адресою: м.Тернопіль, вул.Т.Протасевича,1 «а», за 2014 рік залишено без розгляду.

ОСОБА_1 подала на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Також в апеляційній скарзі апелянт зазначила наступне:

-автомийка збудована під час шлюбу за рахунок спільних коштів та є спільною сумісною власністю подружжя, а тому висновки суду про те, що спірне майно належить лише ОСОБА_3, оскільки збудоване ним, як приватним підприємцем, суперечать вимогам закону;

-право власності на будівлю мийки було зареєстровано за ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу як за фізичною особою, а не як суб»єктом підприємницької діяльності, а рішення Тернопільської міської ради №964 від 01 червня 2011 року, яким внесено зміни в рішення від 27 листопада 2002 року стосовно визнання права власності на мийку за ОСОБА_3 як за підприємцем, не має жодного значення для вирішення справи;

-судом при розгляді справи не було дано оцінки ряду документів, які були оформленні на ОСОБА_3, як на фізичну особу, а не підприємця, а саме: рішенню Тернопільської міської ради від 27 листопада 2002 року, заяві ОСОБА_3 про виготовлення інвентаризаційної справи та самій інвентаризаційній справі;

-судом в рішенні невірно вказано дату укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу автомийки «13», замість вірного «30» грудня 2013 року, а також помилково зазначено, що згідно ОСОБА_4 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 грудня 2013 року, власником будівлі мийки є ОСОБА_5, хоча згідно вказаного документу власником є ОСОБА_3, який зареєстрував право власності як фізична особа, а не як СПД;

-в оскаржуваному договорі купівлі-продажу ОСОБА_3 діє як фізична особа, а не як СПД-ФО;

-зазначаючи в своєму листі, що при укладенні договору купівлі-продажу мийки не була потрібна згода дружини ОСОБА_3, нотаріус мала на увазі другу дружину відповідача, а не її;

-вона не відмовлялася від оплати вартості проведення експертизи, але згідна була її оплатити лише за умови надання достатньої кількості матеріалів, необхідних для дослідження;

- надані ОСОБА_3 документи про будівництво мийки є сфальсифіковані, оскільки вартість проведених робіт та придбаних матеріалів, згідно даних документів (417235.76 грн.), не відповідає вартості мийки, визначеної згідно висновку про оцінку (148352 грн.) та висновку будівельно-технічної експертизи (406200 грн.), в деяких документах відсутні дати, нумерація видаткових накладних, виданих ПП ОСОБА_8, не відповідає їх датам, будівельні і оздоблювальні роботи неможливо провести в строки, які вказує відповідач (з лютого по 25 квітня 2002 року);

-про наявність вказаних документів ОСОБА_3 не згадував в запереченні на позов, яке було подано 17 серпня 2011 року, а документи надав аж 17 травня 2013 року;

- суд не взяв до уваги покази свідків та покази позивачки, допитаної в якості свідка, про те, що будівництво здійснювалося з травня по жовтень 2002 року, а проживати з ОСОБА_3 однією сім»єю вони почали з грудня 2001 року;

-суд невірно застосував положення СК України, оскільки майно придбане до набрання ним чинності, та не застосував ст.22 КпШС України;

-судом не взято до уваги, що згідно рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року майно СПД-ФО може бути об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовільнити в повному обсязі.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Також ОСОБА_1 суду пояснила, що фактично із відповідачем ОСОБА_3 вони стали проживати однією сім»єю із листопада 2001 року. Ще в 2001 році вони вирішили разом збудувати спірну мийку автотранспорту, для чого ОСОБА_3 зареєструвався як суб»єкт підприємницької діяльності. Спочатку були виготовлені всі дозвільні документи, а саме будівництво проводилося вже після їх одруження - з травня по жовтень 2002 року. Мийка будувалася за їх спільні, а також позичені кошти. Представлені ОСОБА_3 документи про те, що будівництво проводилося в період лютого квітня 2002 року сфальсифіковані останнім.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечив та суду пояснив, що будівництво спірної мийки проведено ОСОБА_3 до укладення шлюбу, а саме протягом лютого-квітня 2002 року, про що суду було представлено відповідні підтверджуючі документи, а тому є його особистою власністю. Також заперечив посилання апелянтки на те, що вона із його довірителем стали проживати однією сім»єю із листопада 2001 року. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечив та суду пояснив, що право власності на спірну будівлю мийки набута його довірителем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7, який відповідає вимогам закону, та підстави вважати його недійсним відсутні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено наступні обставини.

З 27 квітня 2002 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2008 року (т.1 а.с.18).

На підставі вказаного рішення суду Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 08 червня 2010 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ИД №033908 (т.1 а.с.17).

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи, виданого 06 червня 2001 року Торгово-реєстраційною палатою Тернопільської міської ради, ОСОБА_3 зареєстрований субєктом підприємницької діяльності-фізичною особою, про що зроблено запис 06 червня 2001 року (т.1 а.с.47).

Відповідно до рішення сесії Тернопільської міської ради «Про надання дозволу на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування мийки автотранспорту» від 12 липня 2001 року, розглянувши звернення СПД ОСОБА_3, органом місцевого самоврядування було надано дозвіл на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування мийки на земельній ділянці площею 0.10 га з наданням в оренду терміном на 5 років за адресою: вул.Протасевича (т.1 а.с.50).

Розпорядженням Тернопільського міського голови від 27 серпня 2001 року за №953 СПД ОСОБА_3 затверджено акт вибору та обстеження земельної ділянки, визначеної під розташування мийки автотранспорту по вул.Протасевича площею 1000.00 кв.м., в оренду терміном на п»ять років (т.1 а.с.139).

27 серпня 2001 року начальником Держуправління екології та природних ресурсів у Тернопільській області складено висновок попереднього погодження підприємцю ОСОБА_3 місця розташування об'єкта, розміру земельної ділянки та умов її вилучення під будівництво мийки автотранспорту по вул.Протасевича в м.Тернополі (т.1 а.с.145).

29 серпня 2001 року підприємцем ОСОБА_3 від Тернопільської міської СЕС отримано висновок № 177 щодо відведення земельної ділянки в м.Тернополі по вул.Протасевича під будівництво мийки для автотранспорту (т.1 а.с.147-148).

29 серпня 2001 року підприємцю ОСОБА_3 КП «Тернопільводоканал» видано технічні умови №134/с1 на підключення мийки автотранспорту до мереж водопроводу та каналізації (т.1 а.с.151-152).

Рішенням сесії Тернопільської міської ради від 12 вересня 2001 року за №1154 СПД ОСОБА_3 погоджено місце розташування мийки автотранспорту на земельній ділянці площею 1000.00 кв.м. по вул.Протасевича з наданням дозволу на складання проектно-кошторисної документації на будівництво та складання проекту відведення земельної ділянки після затвердження проектно-кошторисної документації у встановленому порядку (т.1 а.с.138).

18 вересня 2001 року Державтоінспекцією УМВС України в Тернопільській області приватному підприємцю ОСОБА_3 видано технічні умови на влаштування пункту мийки автомобілів в м.Тернополі по вул.Протасевича (т.1 а.с.150).

18 вересня 2001 року ВАТ «Тернопільобленерго» підприємцю ОСОБА_3 видано технічні умови підключення приміщення автомийки до електричних мереж (т.1 а.с.154).

20 вересня 2001 року начальником управління містобудування та архітектури Тернопільського міськвиконкому затверджено Архітектурно - планувальне завдання проектування об'єкта нового будівництва - мийки автотранспорту СПД ОСОБА_3 (т.1 а.с.140-143).

26 вересня 2011 року підприємцем ОСОБА_3 від відділу державної пожежної безпеки України в Тернопільській області отримано технічні умови з пожежної безпеки на будівництво мийки автотранспорту (т.1 а.с.146).

В 2001 році на замовлення підприємця ОСОБА_3 Проектно-вишукувальним інститутом «Тернопільагропроект» було виготовлено Робочий проект мийки для автотранспорту по вул.Протасевича в м.Тернополі (т.1 а.с.69-137).

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1070 від 13 листопада 2002 року затверджено ОСОБА_9 державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об'єкта - мийки автотранспорту в м.Тернополі по вул.Протасевича, 1 «а», збудованої суб»єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 (т.1 а.с.204-205, 206).

26 листопада 2002 року Держдепартаментом з нагляду за охороною праці по Тернопільській області приватному підприємцю ОСОБА_3 надано дозвіл на початок роботи мийки автотранспорту в м.Тернополі по вул.Протасевича, 1 «а» (т.1 а.с.203).

Згідно рішення сесії Тернопільської міської ради від 27 листопада 2002 року за № 1101 за ОСОБА_3 вирішено оформити право власності на будівлю мийки автотранспорту в м.Тернополі по вул. Протасевича, 1 «а» загальною площею 121.5 кв.м., про що 29 листопада 2002 року Тернопільським бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно (т.3 а.с.64).

Відповідно до рішення сесії Тернопільської міської ради від 01 червня 2011 року за № 964 внесено зміни до рішення сесії Тернопільської міської ради від 27 листопада 2002 року за №1101, виклавши його в наступній редакції: «Оформити право власності за суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 на будівлю мийки автотранспорту загальною площею 121.5 кв.м. за адресою: вул.Протасевича, 1 «а». Видати свідоцтво» (т.1 а.с.189).

Вказане рішення міської ради від 01 червня 2011 року №964 позивачкою ОСОБА_1 було оскаржено до Тернопільського міськрайонного суду та постановою від 14 вересня 2011 року в задоволенні її адміністративного позову було відмовлено. Зазначена постанова Тернопільського міськрайонного суду залишена без змін Львівським апеляційним адміністративним судом (т.1 а.с.241) та ВАС України.

Судами було встановлено, що зазначення органом місцевого самоврядування в рішенні про оформлення права власності на нерухоме майно інформації про наявність в особи статусу суб»єкта підприємницької діяльності не порушує прав та інтересів позивачки.

Спірна мийка автотранспорту знаходиться на земельній ділянці, що передана в оренду СПД ФО ОСОБА_3, про що свідчать договір оренди земельної ділянки від 14 січня 2002 року серії АЕІ №223178, укладений між ОСОБА_9 («Орендодавець») та ОСОБА_3 («Орендар»), посвідчений завідуючою Першої Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, договір оренди землі від 18 червня 2007 року, укладений між Тернопільською міською радою («Орендодавець») та СПД ОСОБА_3 («Орендар») та додаток від 22 грудня 2010 року до договору оренди землі від 18 червня 2007 року (т.2 а.с.119, 122-126, 134).

Як вбачається із договору купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_3 («Продавець») продав, а ОСОБА_5 («Покупець») купив будівлю мийки автотранспорту за адресою: м.Тернопіль, вул.Протасевича, 1 «а» (т.3 а.с.63).

В рішенні Тернопільського міськрайонного суду дату укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу помилково вказано «13», замість «30» грудня.

Відповідно до ОСОБА_4 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації прав та їх обтяжень, сформованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 27 грудня 2013 року, будівля мийки автотранспорту за адресою: м.Тернопіль, вул.Протасевича, 1 «а», належить ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності від 29 листопада 2002 року, виданим Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації (т.3 а.с.65).

В рішенні суду також помилково зазначено, що згідно даного витягу власником будівлі мийки автотранспорту є ОСОБА_5, а не ОСОБА_11.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна, наданої 31 липня 2014 року Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, будівля мийки автотранспорту за адресою: м.Тернопіль, вул.Протасевича, 1 «а», належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу серії та номер 2382, укладеного 30 грудня 2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (т.3 а.с.61).

Згідно інформації від 30 квітня 2013 року №10829/17-410, наданої Тернопільською обєднаною державною податковою інспекцією ДПС у Тернопільській області, обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) ФОП ОСОБА_5, згідно поданого звіту субєкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку, становив: за 2008 рік - 207523.00 грн., за 2009 рік - 298900.00 грн., за 2010 рік 265625.00 грн. (т.2 а.с.61-68).

Як вбачається із відповіді Тернопільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області №21711/19-18-17-04 від 30 липня 2014 року на запит суду першої інстанції, ОСОБА_3 перебуває на обліку в ТОДПІ як субєкт підприємницької діяльності фізична особа з 15 червня 2001 року за місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1. Сума доходу, згідно податкової звітності, становить: за 2011 рік - 254550 грн., 2012 рік - 262500 грн.; 2013 рік -344500 грн.; І кв. 2014 року - 90000 грн. (т.3 а.с.60).

На запит суду першої інстанції приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 надіслано листа №183/01-16 від 05 серпня 2013 року, в якому нотаріус зазначив, що дійсно 30 грудня 2013 року по реєстру №2382 нею посвідчено договір купівлі-продажу будівлі мийки автотранспорту, згідно якого відповідач ОСОБА_3 продав відповідачу ОСОБА_5 будівлю мийки автотранспорту. Вищевказана будівля мийки автотранспорту належала відповідачу ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на будівлю, виданого виконкомом Тернопільської міської ради 29 листопада 2002 року згідно з рішенням №1101 від 27 листопада 2002 року і зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав 27 грудня 2013 року. При перевірці заборони (арешту), як по обєкту, так і по субєкту, та в податковій заставі, згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, про податкові застави на час укладення та посвідчення договору, відомості були відсутні (т.3 а.с.62).

У вказаному листі також зазначено, що згода дружини при укладені договору купівлі-продажу не потрібна була, оскільки дана будівля мийки автотранспорту, яка належала відповідачу ОСОБА_3, на час укладення договору, згідно відмітки в паспорті, придбана ним до шлюбу і є його особистою власністю.

Як вбачається із копії паспорта ОСОБА_3, який виданий 12 листопада 2009 року Тернопільським МВ УМВСУ в Тернопільській області, 22 травня 2010 року зареєстровано шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_12 Жодних відміток у даному паспорті про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_13 не має. (т.3 а.с.66).

Таким чином, колегія суддів вважає, що зазначаючи в листі про те, що згода дружини ОСОБА_3 на відчуження автомийки потрібна не була, малося на увазі згода ОСОБА_12, а не ОСОБА_1

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

В силу принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення.

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідачем ОСОБА_3 надано суду першої інстанції оригінали документів, датовані за період лютого-квітня 2002 року, а саме договори на виконання будівельних робіт з актами приймання виконаних робіт, накладні на придбання будівельних матеріалів, квитанції до прибуткових касових ордерів, товарні чеки, які підтверджують про оплату ОСОБА_3 виконаних будівельних робіт та придбання будівельних матеріалів (т.5 а.с.77-133).

Дані документи, на виконання ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року, згідно переліку, вказаного в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 листопада 2014 року (т.5 а.с.136-137), направлялися для проведення судово-технічної експертизи, яка не була проведена у звязку з недостатністю наданого на дослідження матеріалу та неоплатою позивачем вартості її проведення.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта та її представника на те, що представлені ОСОБА_3 документи з приводу будівництва автомийки сфальсифіковані останнім, оскільки жодних належних та допустимих доказів, які б це підтверджували, суду представлено не було, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених підстав колегія суддів також критично оцінює посилання апелянта на те, що роботи з будівництва автомийки не могли бути проведені в період лютого-квітня 2002 року, а також на невідповідність вартості автомийки, визначеної згідно висновку про оцінку (148352 грн.), висновку будівельно-технічної експертизи (406200 грн.) та поданих ОСОБА_3 документів (417235.76 грн.)

Зазначені обставини щодо різниці у вартості автомийки не можуть свідчити про фальсифікацію ОСОБА_3 наданих суду документів.

Також позивачкою не було надано суду жодних документів, які б підтверджували її посилання на те, що спірне приміщення автомийки було збудоване після реєстрації її шлюбу із ОСОБА_3 (після 27 квітня 2002 року).

Оцінивши у відповідності до ч.3 ст.212 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків, а також покази позивачки, допитаної в якості свідка.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Спірне майно збудоване до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні питання щодо правового статусу даного майна (належість його до особистої, чи спільної сумісної власності) необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ч.1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Частиною 1 статті 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно ст.ст.16, 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім»ю України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Як зазначив Верховний Суд України в правових позиціях від 25 грудня 2013 року по справі № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року по справі №6-102цс15, майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Позивачкою суду не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці.

Натомість відповідачем ОСОБА_3 представлено документи за період лютого-квітня 2002 року, а саме договори на виконання будівельних робіт з актами приймання виконаних робіт, накладні на придбання будівельних матеріалів, квитанції до прибуткового касового ордеру, товарні чеки, які підтверджують оплату ним виконаних будівельних робіт та придбання будівельних матеріалів.

Колегія суддів вважає, що прийняття Тернопільською міською радою 27 листопада 2002 року (вже після реєстрації шлюбу) рішення за №1101 (із змінами, внесеними згідно рішення від 01 червня 2011 року за №964) про оформлення за суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 права власності на спірну будівлю мийки автотранспорту в м.Тернополі по вул.Протасевича, 1 «а», не може свідчити про те, що вказана мийка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в судовому засіданні встановлено, що дане майно було побудовано відповідачем за власні кошти до реєстрації шлюбу, в зв»язку із чим є його особистою приватною власністю та взагалі не підлягає поділу між подружжям.

Таким чином, колегія суддів вважає, що спірне майно на момент створення являлося особистою власністю ОСОБА_3, оскільки фактично збудоване ним за власні кошти до реєстрації шлюбу, а доказів того, що майно придбане внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 позивачкою суду представлено не було.

Також не представлено належних та допустимих доказів, які б могли спростувати твердження ОСОБА_3 про здійснення будівництва за його особисті кошти, про що суду було надано відповідні документи. Доводи позивачки про те, що вказані документи про будівництво спірного майна сфальсифіковані та були вчинені значно пізніше, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки призначена за ухвалою суду судово-технічна експертиза давності їх вчинення не проведена.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на те, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_3 через те, що зводилося ним, як фізичною особою підприємцем, оскільки сам по собі факт використання особою майна в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку не може свідчити про належність такого майна до особистої приватної власності.

Згідно рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі №17-рп/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.61 СК України приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий обєкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є обєктом їх спільної сумісної власності.

Разом із тим колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на вказане рішення Конституційного Суду України, оскільки в даному рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, які сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, дана мийка збудована за особисті кошти ОСОБА_3, а не за спільні кошти сторін, а тому дане рішення КС України до правовідносин, які виникли між сторонами, відношення не має.

Таким чином, безпідставними є посилання апелянта на набуття ОСОБА_3 права власності на приміщення автомийки, як фізичною особою, а не суб»єктом підприємницької діяльності, оскільки за встановлених судом обставин, а саме, що спірне майно збудоване за особисті кошти ОСОБА_3, а не спільні кошти сторін, дані посилання значення не мають.

З наведених підстав не можуть впливати на правильність судового рішення посилання апелянта на документи, які були оформленні на ОСОБА_3, як на фізичну особу, а не підприємця, а саме: рішення Тернопільської міської ради від 27 листопада 2002 року, заява ОСОБА_3 про виготовлення інвентаризаційної справи (т.2 а.с.137), інвентаризаційна справа на будівлю автомийки (т.1 а.с.121-125).

Звернення ОСОБА_3 до бюро технічної інвентаризації із заявою про виготовлення інвентаризаційної справи в жовтні 2002 року не свідчить про здійснення будівельних робіт в період, на який вказує апелянтка.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_1, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17, оскільки дані покази не доводять джерела походження коштів, витрачених на будівництво мийки та, в силу закону, грошові зобов'язання, їх існування чи припинення, показами свідків не доводяться.

Крім цього, невірне зазначення судом першої інстанції в рішенні дати укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу автомийки («13» замість «30» грудня 2013 року), а також допущення помилки при зазначенні ОСОБА_4 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 грудня 2013 року, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року №2382 будівлі мийки автотранспорту, виходячи із наступного.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як встановлено в судовому засіданні, спірне майно було особистою приватною власністю ОСОБА_3, а тому він на власний розсуд вправі користуватися і розпоряджається ним.

В даному випадку ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 купив будівлю мийки автотранспорту за адресою: м.Тернопіль, вул.Протасевича, 1 «а», про що було укладено нотаріально посвідчений договір.

Підстав недійсності укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 правочину, а саме недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, не встановлено.

Підстави, на які посилається позивач, не відповідають фактичним обставинам справи та змісту виниклих між відповідачами правовідносин, а тому не впливають на дійсність вчиненого правочину та не скасовують його чинність.

Зазначення в оскаржуваному договорі купівлі-продажу, що ОСОБА_3 діє як фізична особа, а не як СПД-ФО, правового значення не має.

Відмовляючи у задоволенні позову в даній частині судом першої інстанції вірно встановлено, що спірне майно не являлося спільною сумісною власністю. Позивачкою суду не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а саме, що оскаржуваний правочин порушує її права.

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вони відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Хоча судом першої інстанції при вирішенні справи застосовано певні положення СК України, а не КпШС України, який підлягав застосуванню, фактично судом вірно вирішено справу по суті.

Враховуючи, що за наслідком розгляду даної справи із застосуванням КпШС України результат по суті не зміниться, апеляційна скарга до задоволення із вказаних підстав не підлягає.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року по цивільній справі №6-1662цс15.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_18