справа № 760/1951/16-ц
провадження № 2/760/2542/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Марчука В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

01.02.2016 позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Чернігівський завод радіоприладів» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до наказу № 15/кр від 01.02.1990 його було зараховано на посаду слюсаря-ремонтника ПАТ «Чернігівський завод радіоприладів».

Відповідно до наказу № 326/к від 18.11.2015 був звільнений із займаної посади за власним бажанням з 18.11.2015, відповідно до статті 38 КЗпП.

Позивач стверджував, що всупереч вимогам норм чинного законодавства відповідач при звільненні його із займаної посади порушив строки розрахунку при звільненні та не видав йому на усну вимогу, довідку про його роботу із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

28.12.2015 позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу, у якому просив відповідача виплатити всі суми, що належали йому при звільненні та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати таких сум.

13.01.2016 відповідач на банківську карту позивача здійснив нарахування грошових коштів у розмір 16 406,46 грн.

Вищезазначена сума відповідно до розрахункового листа за листопад 2015 року складалася з:

13 092,69 грн. - сума заробітної плати за 2015 рік по кінець жовтня 2015 року включно;

1 550,54 грн. - сума заробітної плати за відпрацьовані дні в листопаді 2015 року;

2 437,07 грн. - компенсація за невикористану частину основної щорічної відпустки.

Однак позивач стверджував, що сума його заробітної плати, яка підлягає виплаті при звільненні та компенсації за невикористану частину основної щорічної відпустки є значно більшою, а тому відповідач провів розрахунки при його звільненні не повному обсязі.

Так, з розрахункових листів позивача випливає, що його місячний посадовий оклад становив 3 383 грн., однак відповідач за вересень 2015 року здійснив нарахування заробітної плати лише у розмірі 2 129,16 грн., у жовтні 2015 року - 2 068,02 грн. Таким чином, різниця недоплаченої суми грошових коштів по заробітній платі за вересень 2015 року становить 1 253,84 грн., за жовтень 2015 року - 1 314,98 грн.

Крім цього, за листопад 2015 року позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 1 550,54 грн. за 11 відпрацьованих днів, в той час як робочих днів у листопаді 2015 року було 13, а тому сума його заробітної плати повинна становити 2 094,23 грн. Таким чином, різниця недоплаченої суми грошових коштів по заробітній платі за листопад 2015 року становить 543,69 грн.

Також позивач стверджував, що сума виплаченої компенсації за невикористану частину основної щорічної відпустки у розмірі 2 437,07 грн. є також заниженою, оскільки розмір не відповідає розміру його посадового окладу, який становить 3 383 грн.

Таким чином, різниця недоплаченої суми грошових коштів за компенсацію невиплаченої частини основної щорічної відпустки складає 945,93 грн.

На підставі вищезазначеного позивач стверджував, що відповідач при звільненні його із займаної посади не нарахував та не виплатив йому грошові кошти у розмір 4 053,44 грн.

Крім цього оскільки, відповідач не провів з позивачем розрахунків при звільненні у встановлені законом строки, позивач просив стягнути з нього середній заробіток за весь час затримки у розмірі 10 149 грн.

Також, позивач стверджував, що зазнав моральних страждань, які полягали у порушенні його звичайного способу життя та нормальних життєвих зв'язків, оскільки постійно був вимушений позичати грошові кошти у своїх знайомих та шукати роботу, з метою забезпечення своєї життєдіяльності. Розмір моральних страждань позивач оцінив у 30 000 грн.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, мотивуючи тим, що розрахунки з позивачем були здійснені у належному йому до виплати розмірі, а тому у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Проте факт затримки розрахунку з позивачем при звільненні у судовому засіданні представник відповідача визнав.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

З 01.02.1990 по 18.11.2015 ОСОБА_1 працював у ПАТ «Чернігівський завод радіоприладів».

Відповідно до наказу № 15/кр від 01.02.1990 ОСОБА_1 було зараховано на посаду слюсаря-ремонтника 3-го розряду ПАТ «Чернігівський завод радіоприладів» (а.с. 13 зворот).

Згідно з наказом № 326/к від 18.11.2015 ОСОБА_1 звільнений з посади слюсаря-ремонтника 7-го розряду за власним бажанням з 18.11.2015, відповідно до статті 38 КЗпП (а.с. 14).

Позивач направляв відповідачу вимогу про проведення розрахунку, видачу довідки про роботу та заробітну плату та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку від 28.12.2015 (а.с.15-16).

13.01.2016 позивачу було здійснено нарахування грошових коштів у розмірі 16 406,46 грн. Цей факт встановлений на підставі виписки по картковому рахунку ОСОБА_5, довідки ПАТ «Чезара» № 466/481 від 29.03.2016 та платіжного доручення № 113 від 13.01.2016 (а.с. 22, 50, 54).

Відповідно до довідки ПАТ «Чезара» № 466/482 від 29.03.2016 середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 154,72 грн. без утримання податку та обов'якових платежів. ОСОБА_1 працював на чотириденному робочому тижні (а.с. 50).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Згідно з статтею 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Суд встановив, що ОСОБА_1 з 01.02.1990 року до 18.11.2015 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Чернігівський завод радіоприладів» (правонаступник ВАТ «Чернігівський завод радіоприладів»).

Позивач у судовому засіданні визнав, що працював на чотириденному робочому тижні. При цьому позивач стверджував, що відповідач при звільненні його із займаної посади не здійснив виплат всіх сум, що належать йому до виплати.

Так, розмір його посадового окладу становив 3 383 грн., однак у період з вересня 2015 року по листопад 2015 року йому була нарахована заробітна плата у значно меншому розмірі.

На підтвердження своїх доводів позивач посилався на розрахункові листи за вересень 2015 року по листопад 2015 року.

Суд не погоджується з доводами позивача, з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За правилами статті 56 КЗпП за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави утримань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

З матеріалів справи випливає, що роботодавець свій обов'язок пов'язаний з інформуванням позивача про розмір його заробітної плати виконав.

Суд встановив, що позивач у вересні 2015 року відпрацював - 12 робочих днів, у жовтні 2015 року - 13 робочих днів та у листопаді 2015 року - 11 робочих днів. Оплата праці позивача була погодинною.

Відповідно до норм чинного законодавства, порядок нарахування заробітної плати, належної працівникам підприємства, залежить від форм оплати праці, що застосовуються на підприємстві та організації. За умови погодинної оплати праці її розмір визначається у відповідності до відпрацьованого часу і тарифної ставки (окладу).

Дослідивши матеріали справи, суд констатує що відповідач правомірно нарахував та виплатив позивачу заробітну плату пропорційно відпрацьованому часу, з урахуванням розміру його посадового окладу.

Позивач у судовому засіданні, крім розміру заборгованості по заробітній платі також оспорював кількість відпрацьованих робочих днів у листопаді 2015 року, однак суд не погоджується з доводами позивача, з таких підстав.

При погодинній оплаті праці основним документом, який є підставою для нарахування заробітної плати, є табель використання робочого часу.

З табелю використання робочого часу за листопад 2015 року випливає, що позивач у листопаді 2015 року відпрацював 11 робочих днів, а тому правових підстав для нарахування заробітної плати за 13 робочих днів немає, оскільки доводи позивача в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім цього, суд не погоджується з аргументами позивача, що розмір компенсації за невикористану частину основної щорічної відпустки має дорівнювати розміру його посадового окладу, з таких підстав.

За правилами статті 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Так, відповідно до пункту 7 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року нарахування виплат за час щорічної відпустки або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Таким чином, відсутні правові підстави для нарахування компенсації основної щорічної відпустки у розмірі посадового окладу, оскільки компенсація за невикористану частини основної щорічної відпустки визначається не з посадового окладу працівника, а з його сумарного заробітку, відповідної кількості календарних днів року та кількості днів наданої відпустки.

Отже, відповідач правомірно нарахував компенсацію основної щорічної відпустки за період роботи з 01.02.2015 по 18.11.2015 тривалістю 22 календарних дні у розмірі 2 437,07 грн.

Згідно з частиною першою статтею 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У судовому засіданні відповідач визнав факт затримки проведення розрахунку з позивачем при звільненні, а тому вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правомірними.

Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі-постанова).

Відповідно до абзацу третього пункту 2 розділу ІІ постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу затримки розрахунку при звільненні проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу ІV постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 днем звільнення особи вважається останній день роботи.

Суд встановив, що позивач звільнений із займаної посади 18.11.2015, таким чином перебіг строків обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цій справі починається з 19.11.2015.

13.01.2016 відповідач виплатив позивачу всі суми, належні йому до виплати при звільненні.

З 19.11.2015 року по 12.01.2016 року на підприємстві ПАТ «Чернігівський завод радіоприладів» пройшло 26 робочих днів (розрахунок проведений з врахуванням святкових та неробочих днів на підприємстві).

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні позивача обраховується, починаючи з 19.11.2015, тобто з наступного дня після звільнення позивача, по 12.01.2016, тобто день, що передує виплаті заборгованості, і становить 26 робочих днів.

Відповідно до довідки ПАТ «Чезара» № 466/482 від 29.03.2016 середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 154,72 грн. без утримання податку та обов'якових платежів.

Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає:

154,72 грн. х 26 робочі дні = 4 022,72 грн.

Механізм врегулювання відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди визначається статтею 237-1 КЗпП.

Так, відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 роз'яснив, що «судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (пункт 13)».

Суд вважає, що у зв'язку з невиплатою належних грошових сум при звільненні позивач зазнав втрату нормальних життєвих зв'язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що свідчить про завдання йому моральної шкоди.

З огляду на викладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди має становити 500 грн.

З урахуванням викладеного суд робить висновок про необхідність захистити порушені права позивача в обраний ним спосіб судового захисту, що відповідає статті 16 ЦК, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства позивач має право на працю та гідну її оплату, а також право на справедливий судовий захист у разі порушення таких прав.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК, суд зазначає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Керуючись статтею 43 Конституції України, статтею 16 ЦК, статтями 21, 56, 83, 116, 117, 237-1 КЗпП, Порядком обчислення середньої заробітної плати, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58, статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» (, юридична адреса: 14030, м. Чернігів, вул. Одінцова, 25) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, місце реєстрації: 03151, АДРЕСА_1) 4 022,72 грн. (чотири тисячі двадцять дві гривні 72 копійки) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з вирахуванням усіх обов'язкових податків, платежів та зборів).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» (, юридична адреса: 14030, м. Чернігів, вул. Одінцова, 25) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, місце реєстрації: 03151, АДРЕСА_1) 500 грн. (п'ятсот гривень) моральної шкоди.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» (, юридична адреса: 14030, м. Чернігів, вул. Одінцова, 25) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, місце реєстрації: 03151, АДРЕСА_1) 551,20 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко