Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/204/15-ц

13 грудня 2016 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді Битківського Л.М.

з участю секретаря Дякун М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Богородчани справу за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановив :

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Форум" ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів у якому поставила вимогу про стягнення з них в солідарному порядку 5473311,13 гривень за кредитним договором №0002/08/14-KLMf від 11 серпня 2008 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ПАТ "Банк Форум". Одночасно позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить обом відповідачам.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що банк за згаданим кредитним договором відкрив ОСОБА_2 мультивалютну кредитну лінію для споживчих потреб з лімітом кредитування 775824 грн., строком по 10 серпня 2015 року. Відповідач зобовязався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в залежності від валюти отриманого кредиту у розмірі 22 процентів річних у гривні, 14 процентів річних у доларах США та 14 процентів річних у Євро, а також виконати інші зобовязання. За умовами договору погашення заборгованості повинно було здійснюватись шляхом сплати коштів щомісячно рівними частинами на відкритий позичковий рахунок відповідно до погодженого графіку. Умови кредитного договору між сторонами уточнювались та доповнювались шляхом укладення Додаткової угоди №2 від 28.08.2008 року, додаткової угоди №3 від 17.09.2008 року, а також додаткової угоди №4, 5, 6, 7, 8, 9 від 14.04.2010 року. Всього відповідно до умов кредитного договору з додатковими угодами відповідачем отримано в банку кредитні кошти трьома траншами 159500 дол.США. Перший транш 11.08.2008 року у сумі 65000 дол.США, другий - 28.08.2008 року у сумі 60000 дол.США, третій 17.09.2008 року у сумі 34500 дол.США.

Відповідач свої обовязки належно не виконував. У звязку з цим, станом на 23 січня 2015 року виникла заборгованість на загальну суму, що еквівалентна за курсом НБУ 5473311,13 грн. В добровільному порядку відповідач заборгованість не погашає.

11.08.2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки №123, відповідно до якого ОСОБА_3 поручилась перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобовязань за згаданим кредитним договором. За умовами договору поруки ОСОБА_3 взяла на себе обовязки відповідати перед кредитором своїми грошовими коштами та всім своїм майном разом з боржником у солідарному порядку. 14.04.2010 року до договору поруки було внесено зміни, відповідно до яких поручитель визнала обовязок поруки щодо кредиту, виданого боржнику банком, що станом на день підписання договору складав суму 149772,43 дол.США.

Крім того, позивач зазначає, що 11.08.2008 року між Банком та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою забезпечення повернення кредитних коштів укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали в іпотеку належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно приміщення пилорами з столярним цехом, загальною площею 926,2 кв.м., що знаходиться за адресою вул. Шевченка,95/4 в смт. Богородчани Івано-Франківської області та належить іпотекодавцям відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 19.06.2008 року, зареєстрованого у Івано-Франківському ОБТІ, реєстраційний номер 19235818. У звязку з тим, що ні боржник, ні поручитель не виконують своїх зобовязань за кредитним договором та договором поруки, в порядку забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів і таким чином задовольнити за рахунок предмету іпотеки грошові вимоги банку за кредитним договором №0002/08/14-KLMf від 11 серпня 2008 року.

В ході судового розгляду 20.08.2015 року представник позивача позовні вимоги збільшив і поставив питання про стягнення у солідарному порядку із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Банк Форум» заборгованості за кредитними договором №0002/08/14-KLMf від 11 серпня 2008 року у сумі 216457,87 дол. США та 3337130, 16 грн. з яких 149772,43 дол.США простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів, 66685,44 дол.США простроченої заборгованості за нарахованими процентами, 3319515,42 грн. пені та 17614,68 грн. штрафу за порушення п.3.3.7 Кредитного договору.

Представник позивача в судовому засіданні заявлений позов підтримав з викладених у заяві підстав. На спростування доводів відповідача пояснив, що кредит був виданий позичальнику трьома траншами: 11.08.2008 року у сумі 65000 дол.США, 28.08.2008 року - 60000 дол.США, 17.09.2008 року - 34500 дол.США, а всього 159500 дол.США і видавався саме у іноземній валюті. Це підтверджується копіями заяв на видачу готівки, що відповідно до п.1 Глави 1 Розділу ІІІ інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правліня Національного банку України від 14.08.2003 року №337 є касовим документом. Загальна сума відповідно до вказаної Інструкції зазначалась у іноземній валюті і вказувався її гривневий еквівалент станом на дату проведення операції. Крім того, договором №1 про внесення змін до кредитного договору №0002/08/14-KLMf від 11 серпня 2008 року, який був підписаний сторонами 14.04.2010 року п.1.1, п.1.3, п.1.4 Договору викладено у редакції, яка однозначно зазначає про відкриття не відновлювальної кредитної лінії з загальним лімітом 149772,43 дол. США, а проценти за користування кредитними коштами визначено у розмірі 14% річних. Проценти відповідно до п.2.5 боржник мав сплачувати у валюті отриманих кредитних коштів.

Представник відповідачів у судовому засіданні заперечив обґрунтованість заявлених вимог. Вказав, що між банком та ОСОБА_2 дійсно було укладено згаданий кредитний договір, однак доказів того, що відповідачу видано саме валютні кошти, а не кошти у національній валюті суду не подано. А тому правильність розрахунку заборгованості, який проведено у доларах США є сумнівною. Крім того зазначив, що з поданого банком розрахунку вбачається, що заборгованість відповідача 1 перед позивачем виникла з 22.04.2011 року на суму 4138,9 дол.США і в подальшому щомісячно зростала. ОСОБА_2 дану заборгованість не погашав, Тому право позивача на отримання погашення кредиту порушено починаючи з 22.04.2011 року. Оскільки позивач звернувся до суду 12.02.2015 року, то за період з 22.04.2011 по 24.01.2012 року він пропустив строк позовної давності для звернення до суду по платежах, які за графіком мали бути сплачені у вказаний період. Всього, вважає, що строк позовної давності закінчився по платежах відповідача по тілу кредиту на загальну суму 45636,47 дол.США, а по відсотках за користування кредитом на суму 6358,19 дол.США. Оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо), то вважає, що позивачем неправомірно нараховано пеню за тілом кредиту на суму 33314,62 дол. США та на прострочені проценти в сумі 4641,5 дол. США. В цілому сума позовних вимог по яких закінчився строк позовної давності складає 89950 дол.США, що еквівалентно 1420507,2 грн. У звязку з цим просив застосувати наслідки спливу позовної давності передбачені ч.4 ст. 267 ЦК України.

Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач не повідомив відповідачів, про зміну рахунків для виконання зобовязань у звязку із початком процедури ліквідації ПАТ «Банк Форум». У звязку з цим у період з червня 2014 року по 10.11.2014 року має місце прострочення кредитора, а тому у цей період позивачем неправомірно нарахована пеня на загальну суму 40138, 65 грн.

Також представник відповідачів вказав на те, що 15.01.2013 року за номером 28/3600 на адресу боржника позивачем було відправлено вимогу про зміну умов кредитного договору, згідно якого банк скористався своїм правом, передбаченим ч.2 ст. 1050 ЦК України і змінив строк виконання зобовязань, зажадавши погашення усього боргу у строк тридцяти днів з дня направлення відповідної вимоги, тобто до 14.02.2013 року. У п.4.1 договору поруки від 11.08.2008 року №123 сторони погодили, що порука припиняється якщо кредитор протягом одного року від дня настання строку виконання зобовязання за кредитним договором не предявить вимог до поручителя. Оскільки позивач не скористався своїм правом предявлення вимог до поручителя в строк з 14.02.2013 по 15.02.2014 року, то порука є припиненою, а відтак вимоги до відповідача ОСОБА_3, як до поручителя, є безпідставними. Одночасно представник відповідача просив відповідно до ч.3 ст 551 ЦК України зменшити розмір нарахованої неустойки, яка розрахована позивачем у сумі 150290,23 дол.США та штраф у розмірі 797,50 дол.США, що еквівалентно 3337130,10 грн., оскільки вважає її не співмірно великою, так як заборгованість по тілу кредиту складає 149772,43 дол.США. Порушення виконання відповідачем своїх зобов"язань по кредитному договору сталось внаслідок економічної кризи та згортання виробничої діяльності, яка мала бути джерелом покриття фінансових зобов"язань перед банком. Відповідач є батьком трьох неповнолітніх дітей і на ньому лежить обов"язок їх утримання. Вказані обставини в сукупності вважає істотними при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0002/08/14-KLMf від 11 серпня 2008 року, а також додаткові угоди №1від 11.08.2008 року, №2 від 28.08.2008 року, №3 від 17.09.2008 року, а також №4, 5, 6, 7, 8, 9 від 14.04.2010 року.

Відповідно до умов кредитного договору з додатковими угодами відповідачем отримано в банку кредитні кошти на загальну суму 159500 дол.США трьома траншами. Перший транш 11.08.2008 року на суму 65000 дол.США, другий - 28.08.2008 року у сумі 60000 дол.США, третій 17.09.2008 року у сумі 34500 дол.США.

Відповідач ОСОБА_2 за умовами кредитного договору зобовязався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14 процентів річних у доларах США і виконати інші зобовязання згідно з кредитним договором. В порушення п.п. 3.3.2, 2.3 договору ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання не виконав і не сплачував у встановлені строки коштів на погашення кредиту та відсотків за його користування.

Загальна сума боргу, заявлена позивачем до стягнення складає 216457,87 дол.США та 3319515,42 грн. З них прострочена заборгованість по тілу кредиту 149772,43 дол.США, прострочена заборгованість по нарахованих процентах 66685,44 дол.США, пеня за несвоєчасну сплату тіла та відсотків 3319515,42 грн. та штраф за порушення п.3.3.7 Договору 17614,68 грн.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з нормою ст.526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття - як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (стст.530, 631 ЦК). Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як встановлено з матеріалів справи, сторони в додаткових угодах №4-9 від 14.04.2010 року встановили строк дії договору до повного виконання сторонами умов (п. 3 Додаткових угод), а кінцевий строк повернення кредиту по першому і другому траншах визначено 09.08.2013 року, а по третьому траншу 16.09.2013 року, що визначено у п.1 додаткової угоди №4,5,6. Тобто сторони визначили строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів до 21-23 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК).

Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також у ч.1 ст.611, чч.2-4 ст.612 ЦК, якими передбачено відповідальність боржника.

Даючи оцінку доводам представника відповідачів в частині застосування наслідків спливу строку позовної давності за окремими платежами, суд виходять із того, що сторони встановили і строк дії договору в цілому - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк за першими двома траншами до 09.08.2013 року, а за третім траншем до 16.09.2013 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок (ст.253 ЦК).

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252255 ЦК.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У наведених договорах визначено обовязок позичальника здійснювати повернення тіла кредиту та процентів частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені відповідними графіками погашення. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Судом встановлено, що умови та графіки погашення кредиту та процентів за його користування було встановлено сторонами 11.08.2008 року у додаткових угодах №1,2, 3 щодо кожного траншу зокрема. Порушення договірних умов зі сторони боржника ОСОБА_2 щодо погашення тіла кредиту по перших двох траншах мало місце починаючи з 27.04.2009 року, а щодо третього траншу з 23.02.2009 року. Однак, Додатковими угодами №4, 5 та 6 від 14.04.2010 року сторонами внесено зміни та доповнення до умов договору, за якими період з 27.04.2009 року по 21.03.2011 року визначено як пільговий щодо сплати тіла кредиту. Разом з тим, після 21.04.2011 року по першому, другому та третьому траншах боржник не виконував належно своїх зобовязань. Разом з тим, суд не вважає обґрунтованою позицію представника відповідача стосовно того, що строк позовної давності по першому та другому траншах стосовно сплати тіла кредиту слід рахувати починаючи з 22.04.2011 року. Додатковими угодами, про які згадувалось вище, визначено щомісячний обовязок боржника сплатити внесок, який складався із двох складових: тіла (капітал) та процентів. Згідно розрахунку, який є у матеріалах справи, платежі по першому траншу, хоч і не в обумовлених договором розмірах, боржник сплачував до 23.12.2013 року, і вказані платежі зараховувались на погашення відсотків, а значить сплив строку позовної давності слід розраховувати з вказаної дати. Аналогічно по другому траншу боржник перестав виконувати свої зобовязання по сплаті платежів по обслуговуванню кредиту 21.11.2012 року. Оскільки позов предявлено до суду 15.02.2015 року, то за першим та другим траншем це зроблено у межах встановленого законом строку позовної давності.

Останній платіж боржником по третьому траншу був проведений 05.10.2011 року, а тому внески по третьому траншу, що мали бути сплачені відповідно до додаткової угоди №6 у період з 06.10.2011 року по 14.02.2012 року, тобто за жовтень, листопад, грудень 2011 року та січень 2012 року у розмірі по 1300 дол.США на загальну суму 5200 дол.США (4004,28 дол.США тіла і 1195,72 дол.США відсотків) лежать за межами строків позовної давності. Оскільки відповідач заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності, то у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, стягненню на користь позивача станом на 19.08.2015 року (день проведення розрахунку) підлягає прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів у сумі 145768,15 дол.США тіла кредиту та 65489,72 дол.США процентів.

Виходячи з обставин справи, майнового та сімейного стану боржника, керуючись ст. 551 ч.3 ЦК України суд вважає, що розмір пені, яка підлягає стягненню з боржника слід зменшити, оскільки нарахована позивачем пеня у сумі 150290,23 дол.США перевищує не лише розмір процентів, але і тіло кредиту. Суд вважає, що виходячи з принципу розумності, розмір пені слід зменшити на половину, встановивши її у сумі еквівалентній 75000 дол.США, що за курсом НБУ станом на 19.08.2015 року складає 1656552,53 грн.

Зобов'язання за вказаним договором було забезпечено договором поруки, укладеним 11 серпня 2008 року з поручителем ОСОБА_3, яка відповідно до вимог ст.554 ЦК України взяла на себе обовязок солідарної відповідальності з боржником перед кредитором. Однак, відповідно до п.4.1 договору поруки від 11.08.2008 року №123 сторони погодили, що порука припиняється якщо кредитор протягом одного року від дня настання строку виконання зобовязання за кредитним договором не предявить вимоги до поручителя. Представником відповідача подано суду вимогу банку від 15.01.2013 року №28/3600, яка була направлена на адресу боржника про зміну строку виконання кредитного договору. Зокрема, відповідно до вказаної вимоги банк скористався своїм правом, передбаченим ч.2 ст. 1050 ЦК України і змінив строк виконання зобовязань, зажадавши повного погашення боргу на тридцятий день з дня направлення письмової вимоги, тобто з 14.02.2013 року. Таким чином, вимога про стягнення боргу до поручителя могла бути предявлена у межах річного строку, тобто до 15.02.2014 року. Проте з позовом до суду позивач звернувся лише 12.02.2015 року. Виходячи з наведеного, у задоволенні вимог позивача про стягнення боргу з ОСОБА_3, як поручителя, слід відмовити.

Крім того, зобов'язання передбачені кредитним договором, укладеним між сторонами, забезпечені також іпотекою. Відповідно до умов договору іпотеки (п.2.2), який укладено 11.08.2008 року між Банком та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у разі настання умов, передбачених основним зобовязанням.

Приймаючи рішення за даною вимогою суд виходить з таких міркувань. Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобовязання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобовязання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Такий правовий висновок щодо застосування норм статті 33 Закону України «Про іпотеку» міститься у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року, який відповідно до статті 3607 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобовязанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобовязання.

Тому позовні вимоги банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню. Оскільки в п.5.8 Іпотечного договору сторони визначили, що іпотекодержатель залишає за собою право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, то суд, приймаючи рішення виходить із того способу, який обрав позивач при формуванні позовних вимог.

Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України слід віднести за рахунок відповідачів. При розрахунку судових витрат суд виходить із положень ст. 4 ч.2 п.1.пп.1 Закону України «Про судовий збір», за яким позовні заяви майнового характеру, які подані юридичною особою оплачуються за ставкою 1,5 відсотка ціни позову. Враховуючи загальну суму задоволених позовних вимог, що еквівалентна 6340297 грн., сума судового збору складає 95104 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором №0002/08/14-KLMf від 11 серпня 2008 року в сумі 211257,87 дол. США (в тому числі прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів 145768,15 дол. США та 65489,72 дол. США процентів), а також 1656552,53 грн. пені за несвоєчасну сплату тіла та відсотків та штраф в сумі 17614,68 грн.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0002/08/14-KLMf від 11 серпня 2008 року на суму 211257,87 дол. США та 1674167,21 грн., звернути стягнення на нерухоме майно приміщення пилорами з столярним цехом, зазначений в плані земельної ділянки за літерою «А», загальною площею 926,2 кв.м., що знаходиться по вул. Шевченка,95 корп.4 в смт. Богородчани, Івано-Франківської області, і належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 19.06.2008 р., зареєстрованого у Івано-Франківському ОБТІ 19.06.2006 р., реєстраційний номер 19235818 у спосіб продажу вказаного предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Встановити початкову ціну предмета іпотеки відповідно до експертного висновку субєкта оціночної діяльності, що буде здійснений у процесі виконавчого провадження.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку судові витрати у розмірі 95104 грн. судового збору на користь держави.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами до апеляційного суду Івано-Франківської області через Богородчанський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Битківський Л.М.