АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики про зміну формулювання причин звільнення та запису в трудовій книжці, стягнення заборгованості заробітної плати, інших виплат та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики про зміну формулювання причин звільнення та запису в трудовій книжці, стягнення заборгованості по заробітної плати, інших виплат та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 23.04.2004 року працювала провідним економістом Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики. 01.07.2006 р. була переведена на посаду завідувача науково-дослідного відділу № 2.

30 грудня 2014 року виконувач обов'язки директора Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики Бугаєнко Н.М. попередила позивача про скорочення її посади з 02 березня 2015 року, на підставі наказів від 26 грудня 2014 р. № 147-К та від 26 грудня №148-К.

Оскільки на запропонованій їй посаді заробітна плата була менше ніж та що вона отримувала вдвічі, позивач вимушена була погодитись на звільнення за скороченням штату працівників на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України.

27 лютого 2015 року позивач була останній день на роботі. 08 червня 2015 року, поштовим відправленням вона отримала копію наказу № 36-К від 27 березня 2015 року, про її звільнення з 27 лютого 2015 р. за прогули, а саме відсутність на роботі з 02.03.2015 р. по 27 березня 2015 р., на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що звільнення з роботи за прогули було незаконним, здійснено з порушенням норм трудового законодавства, а також те, що з нею не був проведений розрахунок в останній день роботи та не видана трудова книжка позивач просила суд зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення та запису в її трудовій книжці на ч.1 ст. 40 КЗпП України, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату у розмірі 15 839, 29 грн., вихідну допомогу - 3 096, 08 грн., 10 000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Справа № 760/12886/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13205/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кізюн Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики про зміну формулювання причин звільнення та запису в трудовій книжці, стягнення заробітної плати, інших виплат та відшкодування моральної шкоди було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року було залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду у суді першої інстанції, до участі в справі була також залучена в якості третьої особи Бугаєнко Н.М. відповідно ухвали від 24 червня 2016 року.

ОСОБА_1 під час нового розгляду справи збільшила свої позовні вимоги, та просила суд визнати незаконним та скасувати наказ в.о. директора Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики №36-к від 27 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 за прогули; зобов'язати керівника (або особу, яка виконує його повноваження) Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики в місячний термін з дати набрання законної сили рішення суду видати наказ про звільнення її з роботи на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату працівників та внести відповідні зміни до трудової книжки; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 48 916, 88 грн., вихідну допомогу - 3 096, 08 грн. та 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. директора Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики №36-к від 27 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 за прогули. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді завідувача науково-дослідного відділу з 27 лютого 2015 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 48 916, 88 грн. та 2 500 грн. моральної шкоди.

В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, директор Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики Бугаєнко Н.М. подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати в частині часткового задоволення позову та відмовити у позовних вимогах повністю. Також просила стягнути з позивача судові витрати на сплату судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалась на те, що суд першої інстанції незаконно задовольнив вимоги позивача, оскільки не врахував, що у зв'язку із відмовою позивача у підписанні наказу на переміщення на іншу посаду, в межах спеціальності та кваліфікації, з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці, був складений відповідний акт, який підтверджує факт ознайомлення позивача з цім наказом. Крім того, апелянт вказує на те, що посадова інструкція на новій посаді є абсолютно ідентичною до посадової інструкції за попередньою посадою позивача. Також факт ознайомлення позивача із даним наказом підтверджується і показами свідків, які безпідставно не взяті до уваги судом першої інстанції.

Також апелянт наголошує, що позивач не відмовлялася від запропонованої посади відповідно до Наказу від 26.12.2014 р. №148-К та приступила до її виконання. Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що позивач сама ухилялася, як від отримання наказу про звільнення, так і трудової книжки.

У судовому засіданні апелянт, як директор Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики та в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, та представники Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_1 та її представник заперечували проти апеляційної скарги, просили її відхилити а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, третьої особи та представників Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, пояснення ОСОБА_1 та її представника, ретельно вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вказаним вимогам процесуального закону не відповідає та ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Центрі комплексних досліджень з питань антимонопольної політики з 23 квітня 2004 на посаді провідного економіста науково-дослідного відділу, а з 01 липня 2006 була переведена на посаду завідувача науково-дослідного відділу № 2, що підтверджується даними трудової книжки позивача (т.1 а.с. 194-199).

Наказом Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики від 26 грудня 2014 № 147-К «Про затвердження змін до структури та введення в дію штатного розпису з 01 березня 2015 року» введено в дію з 01 березня 2015 року структуру Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики та штатний розпис Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, затверджені в.о. Голови Антимонопольного комітету України від 26 грудня 2014 року ( т.1 а.с. 47-50).

Наказом Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики від 26 грудня 2014 № 148-К «Про попередження та переміщення працівників» у зв'язку з реорганізацією структури Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, а також згідно з штатним розписом Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, затвердженим в.о. Голови Антимонопольного комітету України 26 грудня 2014 року, та на підставі статті 49-2 КЗпП України, ОСОБА_1 було попереджено про звільнення 02 березня 2015 року та запропоновано їй посаду завідувача науково-дослідного відділу в порядку ст. 49-2 КЗпП України (т. 1 а.с. 51-52).

В судовому засіданні встановлено, що зазначені накази були оголошені в голос працівникам підприємства в присутності ОСОБА_1 Сама ОСОБА_1 від підпису в наказі відмовилась що підтверджується актом від 05 січня 2015 року (т.1, а.с. 53), повідомленнями в.о. директора Центру від 23 березня 2015 року (т.1 а.с. 82), від 04 червня 2015 року (т. 1 а.с. 12), своєї письмової незгоди від запропонованої посади керівництву підприємства не надавала.

Наказом від 27 січня 2015 р. було введено в дію структуру і штатний розпис Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, які затверджені в.о. Голови Антимонопольного комітету України від 27 січня 2015 р.

Втратив чинність наказ в.о. Директора Центру від 26.12.2014 р. № 146-К.

Згідно з наказом № 16-К від 27.01.2015 р. Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики «по особовому складу» ОСОБА_1 завідувач науково-дослідного відділу № 2 була переміщена з 27 січня 2015 р. на посаду завідувача науково-дослідного відділу (позиція 07) в межах спеціальності та кваліфікації, з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці ( т 2 а.с.67-69).

Відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Перевод та переміщення не потребує згоди профспілкового комітету. Переміщення оформлюється наказам по підприємству з обов'язковим знайомленням з ним працівника і внесенням запису у трудову книжку працівника. Також згода працівника при переміщенні його на інше робоче місце законом не передбачена.

Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Таким чином колегією суддів було встановлено, що позивач з 27 січня 2015 р. була переміщена з посади завідувача науково-дослідного відділу № 2 на посаду завідувача науково-дослідного відділу (позиція 07) в межах спеціальності та кваліфікації, з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці. Тобто змін в організації виробництва та труда позивача та умов оплати труда не відбулося. Протипоказань для переміщення позивача за станом здоров'я не встановлено.

У зв'язку з відмовою ОСОБА_1 поставити свій підпис про ознайомлення з наказами від 27.01.2015 р. № 15-К та 16-К було складено відповідний акт від 03.02.2015 р. № 1 (а.с.54).

Відповідне внесення запису в трудову книжку позивача також було здійснено ( т. 1 а.с. 199). З цього часу ОСОБА_1 виконувала свої обов'язки вже на новій посаді.

Згідно зі штатним розписом та посадовою інструкцією завідувача науково-дослідного відділу Центру співпадає із посадовою інструкцією науково дослідного відділу № 2 (т.1 а. с. 102-104;105-107). Положення про відділи не відрізняються ( т.1 а.с. 108-110; т.1 а.с. 111-113).

Теми робіт та терміни їх виконання, над якими працювала позивач, також не змінились, про що свідчать картки НДР і КР (т.1 а.с. 114-115), пояснення сторін у судовому засіданні, та відсутність заперечень з боку ОСОБА_1 про виконання нею наукових робіт.

Заробітна плата, а саме основна її ставка - 2 556 грн., також не змінилась. Посилання ОСОБА_1 на не отримання нею додаткових виплат та премій передбачених трудовим договором з колективом підприємства не може бути прийнято судом до уваги оскільки відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Вимог щодо оспорювання виплат або неналежної виплати заробітної плати позивачу відповідно до умов трудового договору, де згідно ст. 13 КЗпП України повинно було викладено нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.) або щодо порушень з боку відповідача прав позивача по оплаті її праці в суді не заявлялось.

Отримання позивачем заробітної плати у розмірі не меншому ніж на попередній посаді суду підтверджується наданими для огляду у судовому засіданні оригіналів табелів робочого часу та нарахування позивачу заробітної плати, копії яких містяться в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що усі необхідні дії по переміщенню ОСОБА_1 з однієї посади на іншу були здійснені та відповідали вимогам діючого законодавства України. Скорочення її не відбулося відповідно до наказу № 16-К від 27.01.2015 р.

У разі незгоди на переміщення позивач мала право звернутись до керівництва підприємства з заявою про своє звільнення з підстав, які найбільше відповідали її інтересам, проте таким правом не скористалася.

В результаті не виходу на роботу після 27.02.2015 р. до 27 березня 2015 р., на підтвердження чого суду були надані відповідні акти ( т.1 а.с. 61-78), наказом в.о. директора Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики № 36-К від 27 березня 2015 р. ОСОБА_1 було звільнено за прогули у зв'язку з відсутністю на роботі з 02.03.2015 р. по 27 березня 2015 р. без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 весь час після 27.02.2015 р. вважала, що вона була попереджена про своє звільнення за скороченням штату працівників, та оскільки двомісячний строк її попередження закінчився 27.02.2015 р., вона вже не вийшла на роботу, вважаючи себе звільненої з посади за скороченням.

Але ці доводи ОСОБА_1 спростовуються матеріалами справи, зокрема, наказом № 16-К від 27.01.2015р. про її переміщення, та актом про її відмову від ознайомлення з наказам ( т. 1 а.с. 54).

Щодо прийняття рішення судом першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 на посаді, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вийшов за межи заявлених вимог, чим допустив порушення норм ЦПК України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осі, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач збільшуючи свої позовні вимоги, при новому розгляді справи в суді першої інстанції, вимог про поновлення її на роботі не заявляла.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року належить скасувати, а в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді