Справа № 534/2681/15-ц
Провадження № 2/534/46/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року Комсомольський міський суд

Полтавської області

в складі: головуючого судді Окунь Т.В.

при секретарі Гончар С.Т.

з участю сторін:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Горішні Плавні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільно набутого майна, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання недійсною окремої частини правочину та визнання права власності,

встановив:

В листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сімєю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу протягом періоду з січня 2012 року по жовтень 2013 року, визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 в Комсомольську та поділу спільного майна шляхом стягнення з відповідача на його користь ? частки вартості спірної квартири.

Змінивши з відкриттям провадження вимоги в частині способу поділу спірного майна (а.с. 97), позивач просив здійснити його поділ шляхом визнання права власності на ? частину спірної квартири за ним та ОСОБА_6, залишивши квартиру у спільній частковій власності.

Позовні вимоги обгрунтовані посиланням на положення ст. 74 СК України.

Надіславши до суду письмові пояснення (а.с. 205), відповідач уповноважив представляти свої інтереси в суді адвоката ОСОБА_1 та свою матір - ОСОБА_2

В судовому засіданні представники позивача наполягали на задоволенні заявлених позовних вимог з підстав, викладених у позові.

Відповідач позов не визнала, заперечуючи наявність усталених подружніх відносин з позивачем та його участь у придбанні спірного майна, купівля якого була здійснена нею особисто за рахунок коштів, виручених від продажу належної їй на праві спільної часткової власності квартири. Будь-які кошти в придбання згаданої квартири позивач не вкладав, через що спірна квартира не може бути визнана обєктом права спільної сумісної власності. В задоволенні позову ОСОБА_5 просить відмовити повністю.

Ухвалою суду від 20 травня 2016 року (а.с. 100) у відповідності із поданою заявою про вступ у справу в якості третьої особи (а.с. 92) та предявленням самостійних позовних вимог (а.с. 94-95) до участі в справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору було залучено ОСОБА_7 матір відповідача, яка просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири в частині зазначення ОСОБА_6 покупцем згаданої квартири, визнати її /ОСОБА_7Г./ покупцем квартири та визнати за нею право власності на згадану квартиру через порушення ОСОБА_6 укладеної між ними домовленості на виконання іі /ОСОБА_7Г./ доручення щодо придбання квартири на її імя.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші, надані ними на обгрунтування заявлених вимог та заперечень докази, встановив наступне:

Сторони не заперечили тієї обставини, що знайомі між собою більш, ніж 15 років, втім, по-різному довели суду обставини на підтвердження фату наявності/відсутності усталених відносин, що притаманні подружжю і склались між ними протягом періоду з січня 2012 року по жовтень 2013 року.

Так, позивач в наданих суду письмових поясненнях (а.с. 205) зазначив, що починаючи з січня 2012 року він почав проживати однією сімєю з ОСОБА_6, як чоловік і жінка, що не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між якими склалися усталені відносини, що притаманні подружжю з веденням спільного господарства, за наявності спільного бюджету та обопільних прав та обовязків, що включали в себе також обовязок по утриманню та вихованню малолітньої доньки ОСОБА_6, яка проживала разом з ними.

За посиланням позивача, з початком подружніх стосунків сімя проживала в квартирі ОСОБА_6 за адресою: Комсомольськ, Леніна, 20, кв.1 до червня 2013 року . Квартира належала відповідачу на праві спільної часткової власності з матірю та братом і була продана нею 05 липня 2013 року. Маючи обопільні наміри на подальше тривале співжиття однією сімєю, вирішили придбати особисту квартиру, і тимчасово переїхали втрьох до його матері ОСОБА_2, де проживали до жовтня 2013 року включно. Через місяць після придбання спірної квартири, відповідач, забравши дитину, припинила спільне з ним проживання і пішла до іншого чоловіка, з яким в січня 2014 року уклала зареєстрований шлюб.

Втім, факт проживання однією сімєю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу і тим більше, будь-яку участь позивача у придбанні спірної квартири заперечила відповідач (а.с. 184), пояснивши, що дійсно з початку січня 2012 року мала з ОСОБА_5 близькі, більше того, інтимні стосунки, втім, далі, чим звичайні залицяння вони не зайшли, і не були спрямовані на тривале співжиття. Відповідач не заперечила також тієї обставини, що після продажу належної їй з матірю та братом квартири, потребувала житла і разом з дитиною на пропозицію ОСОБА_5 і за згодою його матері близько 2-х місяців прожила в його квартирі і вселилась туди, як квартирант, займала в квартирі окрему кімнату, і мала окремий від ОСОБА_5 бюджет, який витрачала виключно на власні потреби. З придбанням спірної квартири разом з донькою переїхала туди, а 11 січня 2014 року уклала шлюб з ОСОБА_8 і прийняла його прізвище (а.с. 98).

Розглядаючи справу в межах заявлених сторонами вимог і на підставі наданих ними доказів, суд, вирішуючи питання щодо доведеності факту спільного проживання сторін та придбання ними спірного майна за спільні кошти, виходить з наступного:

Судом встановлено, що 13 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_1 в Комсомольську. Продаж квартири було вчинено в сумі 140 249 грн., які представник продавців співвласників Андреєвих отримала від покупця повністю при підписання договору, по довіреностям (а.с. 147). На час укладення згаданої угоди ОСОБА_6 в зареєстрованому шлюбі не перебувала і значилась зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Як зазначив ВСУ у своєму рішенні № 148 цс12 від 12.12.2012 року «аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності». Отже, до майна, набутого під час проживання осіб однією сімєю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини щодо права спільної сумісної власності подружжя. Йдеться про підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, здійснення подружжям цього права, особливості поділу такого майна та ін.

Так, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем протягом періоду з січня 2012 року до жовтня 2013 року позивач надав суду ряд доказів:

показання свідків - близьких друзів та знайомих сім'ї ОСОБА_8 - ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які підтвердили суду факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6

та письмові докази - підписаний згаданими свідками акт про проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу (а.с.10) та фототаблицю із спільними знімками їх сім'ї (а.с.147-156).

В контексті положень ст. 3 СК України сімя створюється на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Сімю, відповідно до положень частини другої згаданої норми складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Відповідно до ст. 21 СК, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Втім, у відповідності до положень частини другої вказаної статті «проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя», з огляду на що слід зробити висновок про те, що «сімю» на відміну від «шлюбу» становлять особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом та у яких є взаємні права та обовязки один до одного, а відтак, факт спільного проживання без реєстрації шлюбу сам по собі не передбачає наявності усталених відносин, що притаманні подружжю, підлягає доказуванню, і цілком акумулюється із висновком ВСУ, наданим ним в судовому рішенні від 27 квітня 2011 року, де ВСУ зазначив про те, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна і зясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти: спільного проживання однією сімєю; спільний побут; взаємні права та обовязки (статті 3, 74 СК України)»

Втім, характер наданих позивачем доказів, зокрема показання свідків близьких друзів та знайомих його сімї та ряд фотознімків особистого характеру, за відсутності в матеріалах справи прямих доказів ведення сторонами спільного господарства, тобто наявності спільного бюджету та придбання спільного майна в інтересах сімї, факту піклування один про одного, що притаманне сталим відносинам, не дають суду підставу дійти висновку, що взаємовідносини, які склалися між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 протягом часу, починаючи з січня 2012 року і до жовтня 2013 року є прямим свідченням їх сімейних стосунків в контексті ст.3 СК України, з яких було би очевидно, що фактичне подружжя вважали себе дружиною та чоловіком, відзначались серйозністю намірів сторін та були би спрямовані на тривале співжиття жінки та чоловіка.

Більш того, в матеріалах справи відсутні достовірні дані стосовно того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_6 саме в період їх спільного проживання, що є обовязковою умовою в контексті положень ст..74 СК України.

Проводячи аналіз в частині доказів, наданих ОСОБА_5І на підтвердження факту його безпосередньої матеріальної участі у придбанні спірної квартири, суд наголошує про наступне: 05 липня 2013 року ОСОБА_6, яка на момент укладення угоди діяла від свого імені та від імені матері ОСОБА_7 /ОСОБА_12 / Л.Г. (а.с. 137,142) та брата ОСОБА_12 продала належну їм на праві спільної часткової власності квартиру № 1 у житловому будинку № 20 по вул. Леніна в м. Комсомольську. Продаж квартири було вчинено нею в сумі 236 897 грн., які «представник продавців ОСОБА_6 отримала від покупця повністю при підписанні договору, за себе та по довіреностям» (а.с. 186). В цей же день відповідач взяла в оренду в ПАТ АКБ «ІндустріалБанк» сейф (а.с. 196), де зберігала кошти від продажу квартири впродовж до 31 липня 2013 року. 31 липня 2013 року гроші в сумі 24 000 доларів США були внесені нею на депозитний рахунок в цьому ж Банку (а.с. 138), який був достроково розірваний відповідачем 13 вересня 2013 року із знаттям грошей з карткового рахунку (а.с. 139). В цей же день ОСОБА_13 придбала квартиру, яка є предметом спору між сторонами. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку, що спірна квартира фактично була придбана відповідачем виключно за рахунок коштів, отриманих нею від продажу належної на праві спільної часткової власності квартири. Згаданого висновку, з врахуванням принципу належності та допустимості доказів, суд дійшов виходячи з фактичних даних, встановлених під час судового розгляду справи. Обґрунтовуючи заявлені вимоги фактом придбання спірної квартири в період спільного з ОСОБА_6 проживання, позивач фактично не довів суду, що спірна квартира стала наслідком їх спільної з відповідачем праці, тобто була придбана за спільні кошти та/або внаслідок трудової участі обох партнерів, що в контексті положень глави 8 СК України, яка визначає правовий режим майна подружжя, має вирішальне значення і обовязково має встановлюватись судом. Так, доводячи суду факт вкладених у придбання спірної квартири спільних з відповідачем коштів, ОСОБА_5, посилаючись на ту обставину, що ОСОБА_6 протягом періоду спільного проживання не мала достатніх коштів для придбання майна без залучення його особистих коштів, зазначив суду різні способи своєї безпосередньої участі у цьому. Предявляючи первинні вимоги при поданні позову до суду, позивач, обґрунтовуючи походження спільного джерела на придбання квартири зазначив, що згадані кошти склались із суми отриманого ним особисто кредиту в Банку в сумі 29 750 грн. (а.с. 12-16) та переданих його матірю на придбання квартири 16 000 грн. готівки, що підтверджує випискою по її картковому банківському рахунку (а.с.7-9), які в сукупності були долучені до коштів відповідача (а.с. 3). Згодом, ОСОБА_5, надаючи письмові пояснення вже під час судового провадження (а.с. 205), в якості аргументу зазначає про те, що «ОСОБА_6 не давала гроші від продажу квартири на купівлю спірної квартири в звязку з необхідністю погашення боргу», визначаючи загальну суму на придбання квартири, як складову із суми отриманого ним кредиту, переданих матірю 16 000 грн. та 90 000 грн. готівки, заощаджених ним та ОСОБА_6 під час спільного проживання за рахунок отримуваної кожним з них заробітної плати. Проте, при їх сукупному з відповідачем середньомісячному доході протягом 2012 року в розмірі 3813 грн. /при встановленому ЗУ Про державний бюджет прожитковому мінімумі в розмірі від 1017 грн. до 1095 грн../ , і в 2013 році 3849 грн. (а.с. 6) при мінімальному відповідно - від 1108 грн. до 1176 грн., враховуючи, що /зі слів самого позивача/ ОСОБА_6 майже рік не працювала, потім влаштувалась на роботу з оплатою праці близько 1600 грн. на місяць /відповідні документи суду не представлені/, за умови також, що відповідач має на утриманні малолітню дитину, що безумовно передбачає додаткові матеріальні затрати, не довів суду, в який спосіб, протягом 21 місяця сімя при таких статках могла зібрати суму 90 000 грн. З огляду на вищенаведене, у суду немає підстав для задоволення позову ОСОБА_5 щодо визнання спірної квартири обєктом спільної сумісної власності через недоведеність ним тієї обставини, що спірна квартира /при реальному сукупному доході обох та реальній вартості квартири/ стала наслідком їх спільної з відповідачем праці, і була придбана ними за спільні кошти. Попри показань свідків, допитаних судом з боку обох сторін, суть яких відрізняється лише доведенням факту наявності/відсутності подружніх стосунків між сторонами, до уваги судом взяті також представлені у справі письмові документи, які з огляду належності та допустимості в даній ситуації мають більшу доказову силу, оскільки безпосередньо підтверджують реальний дохід сторін, відповідний рух коштів на їх банківських рахунках та характер /зокрема хронологію/ проведених витрат на придбання спірного майна.

В цьому контексті аналізуючи представлені сторонами письмові докази, суд наголошує про наступне:

Отримання ОСОБА_5 кредиту в Банку за три дні до придбання квартири, рівно як і регулярне, протягом 9 днів до моменту придбання квартири, знаття готівки з банківської картки його матірю не є достовірним свідченням тому, що згадані кошти були використані позивачем саме для придбання спірної квартири.

З цих же міркувань в якості належного доказу на підтвердження факту спроможності ОСОБА_6 придбати спірну квартиру без залучення додаткових коштів з боку ОСОБА_5 судом оцінені представлені нею докази банківські довідки та нотаріальні документи, що дає підставу зробити висновок про необґрунтованість заявлених ОСОБА_5 вимог та відмовити в задоволенні заявленого ним позову.

Вирішуючи питання щодо обгрунтованності вимог, заявлених у даному провадженні позивачем ОСОБА_7, суд виходить з наступного:

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 /ОСОБА_8 / А.О. є рідними матірю та донькою (а.с. 137). Як зазначила суду ОСОБА_7, залишаючи довіреність на імя доньки (а.с. 96), уповноважила її придбати квартиру на своє /ОСОБА_12 /ОСОБА_7/ імя, втім, про те, що донька всупереч досягнутій домовленості здійснила купівлю квартири з реєстрацією права власності на власне імя, вона /ОСОБА_7/ дізналась лише з отриманням судового виклику.

Зазначаючи про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири в частині зазначення ОСОБА_6 покупцем квартири не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, порушує її право на розпорядження належним їй майном та суперечить умовам усного договору, на підставі якого була видана довіреність, ОСОБА_7 просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 вересня 2013 року в частини зазначення ОСОБА_6 покупцем згаданої квартири, визнати її /ОСОБА_7Г./ належним покупцем із визнанням за нею права власності на згадану квартиру.

Відповідач ОСОБА_6 позов визнала повністю.

Встановлюючи наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною та на які посилається позивач, обгрунтовуючи заявлений позов, суд виходить з наступного:

Відповідно до розяснень, що містяться в п.2 Постанові Пленуму ВСУ Про судову практику в справах про визнання угод недійсними угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

28 березня 2013 року ОСОБА_7 /ОСОБА_12/ Л.Г. оформила довіреність (а.с. 96), якою на підставі усного договору уповноважила ОСОБА_6 бути її представником, а також купити за ціну та на умовах за власним розсудом квартиру в м. Комсомольську, для чого надала останній право виконувати всі дії, повязані із даним дорученням, що передбачені чинним законодавством та які будуть необхідними та доцільними для правильного й ефективного виконання дорученого.

На підставі згаданої довіреності 05 липня 2013 року ОСОБА_6 продала належну їм на праві спільної часткової власності квартиру № 1 у житловому будинку № 20 по вул. Леніна в м. Комсомольську (а.с. 186), а два місяці потому купила спірну квартиру (а.с. 78).

Суду ОСОБА_7 пояснила, що була обізнана про факти обох вчинених донькою угод, втім, про ту обставину, що право власності на придбану квартиру донька зареєструвала на власне імя, дізналась лише з відкриттям судового провадження.

Разом з тим, правомірність правочину презюмується Законом /ст.204 ЦК України/ і з огляду на принцип змагальності сторін в цивільному процесі, саме позивач повинна довести, що зміст укладеної ОСОБА_6 угоди суперечить нормам ЦК України.

Втім, пояснення ОСОБА_7 та надані нею на обґрунтування заявлених вимог докази в сукупності з істотними обставинами по справі /характер укладеної угоди, взаємовідносини сторін, які повязані не лише кровним, а й сімейним спорідненням, відсутність даних на підтвердження факту, що саме за певних обставин і у певний час позивач дізналась про факт реєстрації права власності на іншу особу, що становить майже два з половиною роки після укладення угоди /з огляду на закріплену Законом презумпцію обовязку власника нести всі витрати, повязані з утриманням належного йому майна/, дають суду підставу зазначити про те, що твердження ОСОБА_7 про укладення ОСОБА_6 спірної угоди з порушенням загальних вимог закону, додержання яких є необхідним для чинності правочину та її необізнаністі щодо наслідків такого правочину є необґрунтованими, а відтак, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.3,74 СК України, ст.203 ЦК України, ст.ст.213,215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити повністю.

В задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис ОСОБА_14

Зідно з оригіналом:

Суддя Т.В.Окунь