Справа № 223/292/16-ц
Провадження № 2/223/171/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року місто Вугледар

Вугледарський міський суд Донецької області в складі:

судді Луньової О.Г.

секретар Швиденко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення та дати звільнення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення та дати звільнення. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом № 02-01/02 від 02.01.2015 року його було прийнято на роботу до КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» на посаду головного інженера. Відповідно до наказу № 02-01/53 від 14.05.2015 року він був звільнений у звязку з одноразовим грубим порушенням трудових обовязків, на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 29.12.2015 року наказ про звільнення скасовано, ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді головного інженера Комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради», стягнено з КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2015 року по 30.09.2015 року в сумі 25564,35 грн. 18.02.2016 року, після ознайомлення з наказом № 02-01/12 від 18.02.2016 року про поновлення на роботі, ОСОБА_1 звернувся до директора КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» з заявою про звільнення з посади головного інженера за згодою сторін, з 30.09.2015 року. Відповідач залишив його заяву без розгляду, а 10.03.2016 року було видано наказ № 02-01/16 про звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним та просив суд визнати незаконним наказ КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» № 02-01/16 від 10.03.2016 року про його звільнення за прогул без поважних причин, а також змінити формулювання причин з п. 4 ст. 40 КЗпП на ст. 38 КЗпП України.

05.05.2016 року позивачем було подано заву про уточнення позовних вимог, в якій він просив суд змінити також дату звільнення ОСОБА_1 за наказом № 02-01/16 від 10.03.2016 року з 10 березня 2016 року на 30 вересня 2015 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі за підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності Крім того, представник відповідача подав заяву про часткове визнання позовних вимог, а саме, в частині визнання незаконним наказу КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» № 02-01/16 від 10.03.2016 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, а також зміни формулювання причин звільнення позивача з п. 4 ст. 40 КЗпП на ст. 38 КЗпП України. В частині позовних вимог про зміну дати звільнення позивача з 10.03.2016 року на 30.09.2015 року просив відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Наказом № 02-01/02 від 02.01.2015 року позивача було прийнято на роботу до КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» на посаду головного інженера.

Наказом № 02-01/53 від 14.05.2015 року відповідач звільнив ОСОБА_1 за одноразове грубе порушенням трудових обовязків, на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_1 не погодився із звільненням та звернувся з позовом до Вугледарського міського суду Донецької області, рішенням якого від 29.12.2015 року наказ про звільнення було скасовано, а позивача ОСОБА_1 поновлено на посаді головного інженера.

На виконання зазначеного рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 29.12.2015 року відповідач наказом № 02-01/12 від 18.02.2016 року поновив ОСОБА_1 на посаді.

В той же день 18.02.2016 року, після ознайомлення з наказом № 02-01/12 від 18.02.2016 року про поновлення на роботі, позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення з посади головного інженера за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, з 30.09.2015 року.

Наказом № 02-01/16 від 10.03.2016 року відповідач звільнив з роботи ОСОБА_1 за прогул, відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, у справах про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України суд вирішує питання про поважність причини відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

Згідно з п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, склад прогулу, вчиненого за виною працівника, характеризується двома ознаками: а) відсутністю на роботі протягом робочого дня; б) відсутністю на роботі протягом дня більше трьох годин як безперервно, так і сумарно. З іншого боку, відсутність на роботі з поважних причин не можна вважати прогулом. Діюче трудове законодавство не роз'яснює, що розуміти під поняттям «поважні причини». У всіх випадках прогулу роботодавець повинен вирішити питання про поважність причин відсутності працівника на роботі. Якщо він вважає, що прогул був здійснений без поважних причин, він може розірвати трудовий договір з працівником.

Судом встановлено, що згідно з наказом № 174-к від 01.10.2015 року позивач ОСОБА_1 працює в ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на посаді заступника начальника дільниці. За наданими відомостями, зазначеними у Правилах внутрішнього трудового розпорядку ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», ОСОБА_1 встановлений двухзмінний режим праці по 8 годин на добу та 40 годин на тиждень. У період лютий-березень 2016 року, а саме, у день звільнення ОСОБА_1 відповідачем 10.03.2016 року, позивач знаходився на роботі в ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1».

В той же час, відповідачем не надано суду доказів того, що позивача було ознайомлено з графиком його роботи.

Крім того, згідно з п.4 Наказу Міністерства праці України від 28.06.1993 року № 43 «Про затвердження Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» керівники державних підприємств, установ, організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів державних підприємств, установ, організацій (цехів, відділів, лабораторій тощо) та їхні заступники не мають права працювати за сумісництвом (за винятком наукової, викладацької, медичної і творчої

діяльності).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не міг одночасно працювати у відповідача і в ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1». Тому відсутність ОСОБА_1 на роботі у відповідача з поважних причин не можна вважати прогулом.

Суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про зміну формулювання підстав та дати звільнення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Згідно з ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Зміна формулювання причин звільнення за власним бажанням з передбаченої ст. 38 КЗпП України підстави за цих обставин можлива у випадку, коли така заява була подана працівником до проведення його звільнення.

Однак, як зазначено у заяві позивача від 18.02.2016 року, він просив відповідача звільнити його за згодою сторін, тобто, за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано суду доказів того, що між ним та відповідачем була досягнута відповідна домовленість про строки припинення трудового договору. Тому суд не може за своєю ініціативою змінити формулювання причин та дату звільнення ОСОБА_1 за наказом № 02-01/16 від 10.03.2016 року з п. 4 ст. 40 КЗпП на ст. 38 КЗпП України.

Керуючись ч. 3 ст. 235 КЗпП України, ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення та дати звільнення задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» № 02-01/16 від 10.03.2016 року про звільнення ОСОБА_1 в звязку з прогулом без поважних причин.

Взадоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційної інстанції через Вугледарський міський суд Донецької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Вугледарського

міського суду Донецької області ОСОБА_2