АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27.07.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 0711/0608/45-026 від 24.06.2008, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, який в подальшому уточнив та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором №0711/0608/45-026 від 24.06.2008, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27.07.2016 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 0711/0608/45-026 від 24.06.2008 - відмовлено.

Справа № 757/15358/15-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/14595/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду, як такого, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно п. 2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2016 права вимоги переходять від продавця до покупця, а обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передачі прав вимоги, тобто фактично договір купівлі-продажу укладено з відкладальною умовою , а саме, підписання акту приймання-передачі прав вимоги та додатку до нього, а відтак матеріали справи не містять доказів відступлення прав вимоги за кредитним договором. Також зазначає, що ПАТ «Дельта Банк» не уклав з позивачем додаткових договорів та не повідомив його в установлений законом спосіб про зміну умов договору стосовно порядку повернення коштів, що створило позивачу перешкоди у виконанні зобов'язань за кредитним договором.

В зв'язку з вищевикладеним позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Інші особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.09.2008 між позивачем ОСОБА_5 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір №0711/0608/45-026, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит у розмірі 62000 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 11,90% річних строком повернення до 24.06.2038 (а.с.6-14).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 24.06.2008 між тими ж сторонами було укладено іпотечний договір №0711/0608/45-026-Z-1, відповідно до умов якого позивач передав банку в іпотеку квартиру №3, що розташована у будинку № 57 по проспекту 40-річчя Перемоги у м. Запоріжжя. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Пянтковською О.Г. (а.с.16-19)

25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно умов якого ПАТ «Сведбанк» передало, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги, що належить ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» сплатив ПАТ «Сведбанк» ціну права вимоги, та став кредитором за кредитними договорами (а.с.48-62). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за № №1306,1307.

Згідно витягу з Додатку №1 до вказаного Договору купівлі-продажу прав вимоги, ПАТ «Сведбанк» передало, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги за кредитним договором, укладеним між позивачем та ВАТ «Сведбанк» (а.с.63).

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «Сведбанк» перейменовано на ПАТ «ОмегаБанк» (а.с.97).

У позовній заяві ОСОБА_9 просить визнати недійсним вище вказаний договір купівлі-продажу прав вимоги з тих підстав, що йому не було надіслано примірник оспорюваного договору, що суперечить, на його думку, вимогам ч.2 ст. 517 ЦК України, відповідно до яких боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні і що оспорюваний договір нотаріально не посвідчений.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_10 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених нормами ЦК України, є необґрунтованими та не доведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Даний висновок суду відповідає обставинам справи, наявним в матеріалах справи доказам та вимогам чинного законодавства.

Згідно зі 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.655, ч.3 ст. 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Посилання позивача на те, що при укладенні договору купівлі-продажу прав вимоги фактично відбулась зміна умов кредитного договору в частині кредитора, без його погодження, що порушує його права є безпідставними, оскільки по суті ці посилання не можуть бути підставою згідно вимог чинного законодавства для визнання недійсним вказаного договору.

Так, відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Разом з тим положення ст. 511 ЦК України визначають, що у випадках встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Така правова позиція була викладена і Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 (справа № 6-979цс15).

В порядку ст. 516 ЦК України зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановленого договором або законом. А отже відсутність повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні не тягне за собою недійсності правочину щодо відступлення права вимоги. До того ж із доводів позовної заяви та доводів апеляційної скарги не вбачається, в чому має місце порушення прав позивача.

Твердження позивач про відсутність Акту приймання-передачі прав вимоги, що на його думку свідчить про не укладення договору, так як він фактично укладений з відкладальною умовою, також не є обґрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи сторонами Договір купівлі-продажу прав вимоги мітить Додаток № 1, в якому визначені кредитні договори за якими переходить право вимоги від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Сведбанк», в тому числі і за кредитним договором укладеним з позивачем.

А тому заявляючи вимоги про визнання недійсним договору договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012, позивачем не наведено жодну з підстав недійсності правочину, передбачених нормами ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування судового рішення.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстав до його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27.07.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: