Справа № 444/312/16-ц
Провадження № 2/444/291/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Оприск З. Л.

секретар судового засідання Мариняк Н.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували в шлюбі, рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. В період шлюбу сторони спільно проживала в квартирі, що являється власністю матері Відповідача за адресою АДРЕСА_1, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти ними придбано речі. Вказав, що за час спільного проживання та перебування в шлюбі, Відповідач отримав право власності на земельну ділянку, що знаходиться в с. Туринка, Жовківського району Львівської області. Просив визнати спільним та здійснити поділ спільного майна подружжя.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Вказала, що вона проживала з 2008 року протягом шести років в квартирі, яка належить матері відповідача. Вона офіційно працювала, а з 2013 року перебувала в декретній відпустці. Коли вона приїхала в середині жовтня 2015 року, у неї стався конфлікт з відповідачем, внаслідок чого вона зібрала речі, багато речей зникли. Вона звернулася в правоохоронні органи, але їй було відмовлено, бо квартира належить матері відповідача. Тому вона перейшла жити в квартиру своєї матері. В попередній квартирі залишилося багато її речей, а також необхідні для дитини речі, авто крісло, тощо. З 2009 по 2013 роки вона працювала завідувачем складу на ТРК «Львів». З 2008 року протягом одного року вони жили в квартирі матері позивача, а з 2009 по 2015 роки в квартирі матері відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Наголосив, що відповідач визнав наявність речей з переліку, однак вказав, що це майно належить матері відповідача.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в позові. Пояснив, що у 2008 році він одружився з позивачкою. Більше одного року жили у квартирі її батьків, потім перейшли жити в квартиру його батьків. Один рік вони жили з батьками, які потім перейшли жити на дачу. Він не працював. Його батьки купували все, давали гроші, за які вони, в тому числі, їздили кожен рік на море. Речей, вказаних в позовній заяві, окрім тих кількох, які були придбані його батьками, немає. Заяву в міліцію було написано з запізненням, тому що його матір не мала часу. Батьки працювали, отримували дохід. Земельна ділянка виділялася його батькові, а потім була переоформлена на нього.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в позові. Пояснив, що земельна ділянка була отримана батьком відповідача у 2008 році, а потім переоформлена на сина, тому вказана земельна ділянка не є спільною власність подружжя.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила, що вона знає сторони з 2011 року, оскільки її чоловік працював з ОСОБА_3. Вони товаришували. За час проживання були куплені ліжко з двома тумбами, блендер, соковижималка, морозильна камера, на які позивачка позичала у неї близько 1000 гривень. Окрім цього, було придбано в кредит компютер, бойлер в ванну. Ними акцентувалось, що все купили вони і ніколи не наголошувалося, що купляв хтось інший. Бачила ноутбук. На кухні була мікрохвильова піч, коли народилася дитина купили мультиварку. Вони хвалилися шафою-купе. Купляли в 2013 році чорний плазмовий телевізор. Вхідні двері в той час були замінені. ОСОБА_6 наголошував: «Ми купили». Іра працювала до лютого 2013 року, а потім пішла в декретну відпустку. Чула, що ОСОБА_1 отримала «лікарняні» у розмірі близько 10000 гривень.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомила, що позивачка, її дочка, з відповідачем після одруження у 2008 році один рік проживали в її трьохкімнатній квартирі. Після переїзду батьків відповідача перейшли проживати в трьохкімнатну квартиру батьків. Коли діти поїхали в Польщу, зять зрадив, запив і вони обікрали дочку. Зять зник на три тижні. Пропали речі, належні її дочці, які були придбані за час шлюбу, кишені одягу були вивернуті. Дочку не пустили в квартиру. Коли сторони проживали в її квартирі, вона їх годувала. Батько відповідача проживав в своїй квартирі, бо ще працював у Львові. Вона бачила, що був компютер. Мікрохвильова піч була залишена батьками відповідача, а потім вони купили нову мікрохвильову піч. Також подружжя купило новий спальний комплект, темно-бордовий пилосос в кінці року, коли отримали виплату на роботі. Кухонний комбайн був подарований дочці зятем. Ноутбук, мультиварку, шафу-купе, великий плоский телевізор, нові вхідні двері, бойлер, авто крісло були куплені після народження онуки. З її боку було виділено кошти в розмірі 8000 гривень на магазин в 2012 році. Окрім цього вона готувала їсти, відтак вони економили на їжі. Вона працює головним економістом в банку. 17 жовтня 2015 року в суботу ввечері були поміняні замки в дверях. Чи допомагала вона сторонам вона не памятає.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомила, що сімю ОСОБА_3 вона знає більше 15 років, часто з ними спілкувалася, вони є сусідами. Неодноразово була в квартирі відповідача до його одруження. Квартира була повністю житлова, обмебльована. Батьки відповідача займали посади, працювали. Коли вона жила в гуртожитку, приходила до них в гості, користувалася компютером, її радо приймали. Перед весіллям в квартирі було зроблено ремонт. Один рік після весілля сторони жили в ОСОБА_1, а потім переїхали в ОСОБА_3 квартиру. Компютер був до одруження, в спальні вона нічого нового не бачила. Холодильник, морозильна камера були до одруження. Батьки ОСОБА_9 допомагали сімї часто, передавали продукти. Великий холодильник було куплено. Чула від ОСОБА_1, що їй подарували кухонний комбайн. Деякі речі її чоловік допомагав привозити. Вхідні двері були замінені близько 2-3 років тому на металеві.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомила, що з матірю відповідача вона познайомилася в 1978 році в лікарні. Їхню сімю знає давно, як заможну. Близько 1985 року у квартирі було зроблено якісний ремонт, вставлено двері з ясена, вона бачила в квартирі компютер, камеру. Після весілля вона не заходила в квартиру, але знає, що перед переїздом в село батьки зробили ремонт. Від матері відповідача чула, що та придбала ліжко.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні повідомила, що вона працювала і працює, до квартири купляла і купляє. Грошей сторони не мали ніколи, а матір позивача не мала звідки давати. 8000 гривень на магазин матір позивача не давала. Позивач, невістка, принесла посаг два рушника навіть не мала, що нести, до весілля ніде не працювала. Її чоловік взяв позивачку на роботу на телебачення кладовщиком з окладом приблизно 1000 гривень. Потім позивачка пішла в декрет. Вона займається бізнесом близько 5-6 років. Все в квартирі належить їй, в тому числі шафа-купе, на яку вона має документи. Позивач та відповідач нічого не купували.

У судовому засіданні було досліджено всі наявні в матеріалах справи письмові докази.

З копії свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 01.02.1997 року вбачається, що квартира в м. Дубляни, вул. Шевченка, 29/118, належить ОСОБА_11, ОСОБА_3 та ОСОБА_12

З довідки № 249, виданої МВУ ЖКГ м. Дубляни, вбачається, що ОСОБА_11, яка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, має такий склад сімї: ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_13

З копії рішення Туринківської сільської ради від 20.10.2008 року № 49 вбачається, що ОСОБА_12 надано у власність земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в селі Туринка по вул. Л.Українки, 137.

З копії рішення Туринківської сільської ради від 20.08.2009 року № 11 вбачається, що ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в селі Туринка по вул. Л.Українки, 137.

З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 263079 вбачається, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована в с. Туринка, вул. Л.Українки, 137.

З копії свідоцтва про народження серії І-СГ № 364430 вбачається, що матірю ОСОБА_13 є позивачка, батьком відповідач.

З копії рішення Жовківського районного суду Львівської від 27.11.2015 року вбачається, що шлюб між сторонами розірвано та вирішено стягувати аліменти з відповідача в користь позивача. Встановлено, що спорів з приводу місця проживання дитини та поділу майна сторони не мають.

З копії талону-повідомлення № 132 від 03.03.2016 року вбачається, що ОСОБА_11 звернулася у Жовківське ВП із заявою відносно ОСОБА_1, яка заволоділа спільно нажитим майном та погрожує фізичною розправою.

Дослідивши та проаналізувавши в сукупності всі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

До спірних правовідносин між сторонами вони підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (ЦК України), Сімейного кодексу України (СК України) та Земельного кодексу України (ЗК України).

Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Шлюб між сторонами був укладений 11 жовтня 2008 року, що стверджується копією рішення Жовківського районного суду Львівської області від 27.11.2015 року.

З копії рішення Жовківського районного суду Львівської від 27.11.2015 року вбачається, що шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Визначаючи обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, яке підлягає поділу, і час його придбання, судом встановлено наступне. Позивачка просила визнати спільним та здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме морозильну камеру марки «Аtlant»; ноутбук марки «НР»; мультиварку марки «Філіпс»; телевізор марки «Самсунг 43 дюйма»; шафу - купе; авто-крісло; блендер - міксер марки «Zelmer»; системний компютерний блок марки «Реntium II»; мікрохвильову піч; спальний комплект, що складається з ліжка та двох тумб; бра у кухню; монітор компютерний марки «Самсунг»; бра у спальню; кухонний комбайн марки «Zelmer»; пилосос марки «Філіпс»; відеодомофон; вхідні двері в квартиру; бойлер марки «Аtlant» ємкістю 80 літрів. Як вбачається з показань ОСОБА_5 - були куплені ліжко з двома тумбами, блендер, соковижималка, морозильна камера, в кредит компютер, бойлер в ванну, ноутбук, мікрохвильову піч, мультиварку, шафу-купе, чорний плазмовий телевізор, вхідні двері. Відповідач з числа переліченого в позові майна визнав існування морозильної камери, мікрохвильової печі, бойлера та дитячого автокрісла. З показів свідка ОСОБА_14 вбачається, що було придбано компютер, мікрохвильову піч, новий спальний комплект, темно-бордовий пилосос, кухонний комбайн, ноутбук, мультиварку, шафу-купе, великий плоский телевізор, нові вхідні двері, бойлер, авто крісло. З показів свідка ОСОБА_8 вбачається, що було придбано великий холодильник, кухонний комбайн, вхідні двері.

Зясовуючи джерело придбання майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, яке підлягає поділу, а саме морозильної камери, мікрохвильової печі, бойлера та дитячого автокрісла, а також у обсязі, вказаному свідками ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_14, суд бере до уваги те, що суду не надано достатніх належних та допустимих доказів отримання відповідного доходу позивачем та відповідачем для придбання майна, вказаного у позовній заяві, за час перебування у шлюбі. Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_14 не підтвердили факт придбання вказаного ними майна сторонами. Відповідач з числа переліченого в позові майна визнав існування морозильної камери, мікрохвильової печі, бойлера та дитячого автокрісла, однак вказав, що ці речі є власністю його батьків. Як вбачається із показів свідка ОСОБА_11 позивач працювала кладовщицею з окладом близько 1000 гривень, сторони грошей ніколи не мали, все майно у її квартирі, яке вона придбавала за власні кошти, належить їй. Окрім цього, суд бере до уваги те, що факт проживання в квартирі, належній матері відповідача, визнано сторонами, а також підтверджено показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 Показання свідка ОСОБА_5 в тій частині, що сторони казали їй, що речі купували вони разом, суд відхиляє з тих мотивів, що ці обставини стали відомі їй безпосередньо від сторін, між якими на той час не було конфлікту. Окрім цього, такі показання не співпадають з іншими доказами, і спростовуються показаннями свідка ОСОБА_11

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, зокрема у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Окрім цього, позивач у судовому засіданні вказала, що конфлікт стався в середині жовтня 2015 року, після чого вона зібрала речі. Згідно показань свідка ОСОБА_7 17.10.2015 року були поміняні замки на вхідних дверях і її дочку не пустили в квартиру. Однак, як вбачається із копії рішення Жовківського районного суду Львівської від 27.11.2015 року, тобто після виникнення конфлікту між сторонами, судом встановлено, що спорів з приводу поділу майна сторони не мають.

Таким чином суд приходить до переконання, що речі, які перебували у квартирі в м. Дубляни, вул. Шевченка, 29/118, не були набуті подружжям за час шлюбу, а відтак не є спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин у позовній вимозі - визнати спільним та здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме морозильну камеру марки «Аtlant»; ноутбук марки «НР»; мультиварку марки «Філіпс»; телевізор марки «Самсунг 43 дюйма»; шафу - купе; авто-крісло; блендер - міксер марки «Zelmer»; системний компютерний блок марки «Реntium II»; мікрохвильову піч; спальний комплект, що складається з ліжка та двох тумб; бра у кухню; монітор компютерний марки «Самсунг»; бра у спальню; кухонний комбайн марки «Zelmer»; пилосос марки «Філіпс»; відеодомофон; вхідні двері в квартиру; бойлер марки «Аtlant» ємкістю 80 літрів слід відмовити.

Окрім цього, позивачка просила визнати спільним майном та здійснити поділ земельної ділянки, що знаходиться в с. Туринка, Жовківського району Львівської області.

З копії рішення Туринківської сільської ради від 20.10.2008 року № 49 вбачається, що ОСОБА_12 надано у власність земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в селі Туринка по вул. Л.Українки, 137. Земельна ділянка надавалася в порядку ст. 12, 118, 121 Земельного кодексу України.

З копії рішення Туринківської сільської ради від 20.08.2009 року № 11 вбачається, що ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в селі Туринка по вул. Л.Українки, 137. Земельна ділянка надавалася в порядку ст. 12, 118, 121 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 12 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Відповідно до ст. 121 ЗК України Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Таким чином судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в селі Туринка по вул. Л.Українки, 137, одержана відповідачем ОСОБА_3 із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Таким чином земельна ділянка площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в селі Туринка по вул. Л.Українки, 137, є особистою приватною власністю відповідача, а відтак не є спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин у позовній вимозі - визнати спільним майном та здійснити поділ земельної ділянки, що знаходиться в с. Туринка, Жовківського району Львівської області слід відмовити.

Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи немає.

Керуючись ст. 368 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 69 СК України, ст.ст. 12, 118, 121 ЗК України, ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Львівської області через Жовківський районний суд Львівської області.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий Оприск З. Л.