Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарями Бурячек О.В., Рудь Н.В.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Ластовецького С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору частково недійсним,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ" про захист прав споживача шляхом визнання окремих положень кредитного договору недійсними. Свої вимоги мотивував тим, що 30 вересня 2013 року з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ" був укладений кредитний договір № 50010712, згідно якого відповідач надав позивачу основний кредит у розмірі 392 061,02 грн., що еквівалентно 27 890,61 доларів США, строком на 60 місяців зі змінною ставкою в розмірі 9,90 % річних, а також додатковий кредит у розмірі 145 324,20 грн. для сплати страхових платежів. Згідно п.1.1. загальних умов кредитування, які є додатками до кредитного договору відповідач зобов'язувався надати позивачу кредит в українських гривнях. Згідно п. 1.3. кредитного договору, розмір платежів, що підлягають сплаті у повернення кредиту було визначено сторонами в еквіваленті іноземної валюти(долар США) станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту. Позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті в якій отримав кредит. Тому положення кредитного договору, які встановлюють пряму залежність між вартістю кредиту та платежів за ним з обмінним курсом іноземної валюти, в якій кредит не надавався, є дискримінаційними та несправедливими по відношенню до позивача, як споживача, встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків сторін та є такими, що не відповідають приписам ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 1049 ЦК України. Вважає, що такі дії відповідача суперечать положенням абз.1 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", де зазначено заборону кредитування в іноземній валюті. Відповідач також не мав права здійснювати валютні операції, визначати розмір зобов'язань у іноземній валюті,здійснюючи таким чином приховані валютні операції.Крім того, в порушення положень ч. 1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов"язаний повідомити споживача,зокрема, про орієнтовану сукупну вартість кредиту(в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послу. Положення щодо змінюваної процентної ставки не відповідають чинном законодаству через неможливість встановити і повідомити споживачу сукупну вартість кредиту. У зв'язку з чим вважає, що положення п. 1.3 даного кредитного договору не відповідають вимогам чинного законодавства України, на момент його укладення та порушували і порушують його права. Просить суд визнати недійсним п.п. 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3 загальних умов кредитування - додатку до кредитного договору № 50010712 від 30 вересня 2013 року, що укладений з відповідачем.

Позивач у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював ОСОБА_1

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що визначення в графіку погашення кредиту розміру щомісячного платежу в доларах США та закріплення в умовах кредитування щомісячного платежу еквівалентного в іноземній валюті є несправедливим та свідчить про зловживання відповідачем свого права. Просив визнати недійсним п.п. 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3 кредитного договору № 50010712 від 30 вересня 2013 року.

Представник відповідача Ластовецький С.Г. позовні вимоги не визнав. Підтримав письмові заперечення, в яких зазначено, що положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті. Перед укладенням кредитного договору позивачу надано повну та достовірну інформацію про умови кредитування,попереджено про ризики,які виникають через застосування еквіваленту платежів у іноземній валюті. Позивач погодився з усіма умовами кредитного договору. Сторони погодилися, що кошти у повернення Кредиту відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікованої станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти. Тому твердження,що існує істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків сторін не відповідає дійсності. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

30 вересня 2013 року з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ" був укладений кредитний договір № 50010712, згідно якого відповідач надав позивачу основний кредит у розмірі 392 061,02 грн., що еквівалентно 27 890,61 доларів США, строком на 60 місяців зі змінною ставкою в розмірі 9,90 % річних, а також додатковий кредит у розмірі 145 324,20 грн. для сплати страхових платежів (а.с. 7, 8, 9-12 ).

Згідно п. 1.3. Загальних умов кредитування сторони погоджуються, що кошти у повернення Кредиту та Додаткового кредиту Позичальником відображають справедливу вартість Кредиту та Додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання Відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено Сторонами у Договорі.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» діє як фінансова установа на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009, виданого Державною комісією регулювання ринків фінансових послуг України (а.с.29 зв.).

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа.

Разом з тим, згідно з абзацем другим п.1.3. «Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами», розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 жовтня 2005 року № 4802, не потребує отримання ліцензії діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів за рахунок капіталу кредитної установи, у тому числі субординованого капіталу, за кредитними договорами з кредитними установами, а також коштів з державного та місцевих бюджетів, отриманих фінансовими установами - юридичними особами публічного права.

Тому твердження представника позивача, що відповідач не мав права надавати фінансовий кредит, оскільки не має на це відповідних ліцензій, є безпідставними.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до пункту 14 ст.1 цього Закону нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно частини 6 статті 19 зазначеного Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно положень абз.3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється(частину першу статті 11 доповнено абзацом третім згідно із Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI).

В п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Твердження представника позивача про те, що споживчий кредит наданий в іноземній валюті - доларах США, не відповідає дійсності.

У відповідності до п. 1.3.1. Загальних умов кредитування Позичальник сплачує платежі у повернення Кредиту та Додаткового кредиту відповідно до виставлених Компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного у Договорі.

Відповідно до п.1.3.1. та п.2.4. «Загальних умов кредитування», що є додатком до кредитного договору, розмір платежів у повернення кредиту та додаткового кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення.

Графіком погашення кредиту № 50010712 від 30 вересня 2013 року передбачений еквівалент у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Даний спосіб розрахунку щомісячного платежу у Графіку погашення кредиту відповідає положенням п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною Договору (а.с. 7-8,13-25).

Судом не встановлено і позивачем не доведено, що умови кредитного договору в частині застосування еквівалентів в іноземній валюті при розрахунках за договором є несправедливими та встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Крім того, згідно з частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

В п.п.15, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також отримання кредиту в національній валюті.

Отже істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та зростання суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування оспорюваних умов кредитного договору.

Крім того, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті (правова позиція Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, згідно п. 9.5. Загальних умов кредитування підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також, що Позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених Компанією.

Відповідно до п. 9.6. Загальних умов кредитування позивач підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника, та умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови їх надання).

Отже перед укладенням оспореного позивачем кредитного договору, відповідачем на виконання вимог Закону України „Про захист прав споживачів" надано споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позивач засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією і був попереджений про те, що він несе валютні ризики під час зобов'язань за цим договором.

Тому слід визнати, що позивач був ознайомлений з умовами повернення кредиту та сплати процентів в національній валюті в розмірі, еквівалентному іноземній валюті станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунку.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку щодо законності умов кредитного договору про сплату платежів у валюті України в розмірі еквівалентному іноземній валюті, станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунку.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів".

За вказаних обставин відсутні підстави для визнання недійсними п.п. 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3 загальних умов кредитування - додатку до кредитного договору № 50006737 від 06 грудня 2012 року.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись Законом України "Про захист прав споживачів", Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Законом України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст.192, 203, ч.1 ст.215, ст. 217, ст. 524, ч.ч. 1, 2 ст. 533, ч. 1 ст. 626,ст. 627,ч.1 ст.628, ст. 652, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", п.п.13,14,15,16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору частково недійсним відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 25 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. У разі якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна