АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/1144/16 Головуючий 1 інст. - Омельченко Н.І.
Справа: № 636/4486/15ц Доповідач - Міненкова Н.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого-судді: Міненкової Н.О.

суддів: Зазулинської Т.П.,

Гальянової І.Г.

за участю секретаря: Прологаєвої А.Д., Михайлюка А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Турбоатом» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИЛА:

27.03.2015 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Турбоатом» про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та спричинену моральну шкоду.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював у відповідача з 2007 року. Наказом по підприємству від 02.04.2007 року № 251 його було прийнято на роботу до цеху № 67 електромонтером 6 розряду лінійних споруд і безпровідного мовлення. З 01.09.2010 року його було переведено до відділу зв'язку і сигналізації електромонтером 6 розряду електрозв'язку лінійних споруд і безпровідного мовлення, а 27.02.2015 року його було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Із своїм звільненням з роботи він не згоден, вважає його незаконним за таких підстав.

При звільненні його з роботи відповідач не застосував вимог чинного законодавства, а саме ст. 42 КЗпП України, не врахував переважне право на залишення на роботі. Він працював електромонтером 6 розрядку електрозв'язку лінійних споруд і безпровідного мовлення, виконував роботу телефоніста. Має вищу освіту за спеціальністю інженер-електрик, тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, з 02.04.2007 року.

Відповідач не застосував ч. 2 ст. 40 КЗпП України і не запропонував усі наявні вакантні посади на підприємстві, в т.ч. посаду телефоніста яку він міг обіймати. Напроти, в порушення ст. 49-2 КЗпП України, йому запропонували тяжку фізичну працю, яка йому не рекомендована довідкою МСЕК від 08.10.2014 року за № 643723. Позивач також зазначив, що він є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням. Згідно висновку медичного закладу про умови та характер праці йому протипоказана тяжка фізична праця, гіперінсоляція, робота на висоті. В цих рекомендаціях значиться, що він не може використовувати свої професійні навики. Згідно із індивідуальною програмою реабілітації за станом здоров'я йому також доступна робота інженером-електриком без додаткового навантаження. Однак начальниками цехів йому було відмовлено в подальшій роботі, а лише запропоновано відділом кадрів тяжку працю прибиральника.

Також, 22.01.2015 року він звернувся до начальника з заявою про надання йому відпустки з 24.01.2015 року, однак в порушення ст. 10 Закону України «Про відпустки» йому було в цьому відмовлено.

Дискримінація Конституційних прав позивача з боку відповідача спричинили йому моральні страждання, які він оцінює в 10 000,00 грн.

До початку розгляду справи позивач надав уточнену позовну заяву від 26.03.2015 року якою уточнив свої позовні вимоги і просив суд визнати наказ про звільнення незаконним і скасувати його, поновити його на роботі. Окрім зазначеного в первісній позовній заяві, позивач обґрунтував незаконне звільнення тим, що він проживає один, є інвалідом 2-ої групи від загального захворювання, в нього не має іншого члена сім'ї із самостійним заробітком. Розмір його пенсії складає 1050,00 грн., який не може забезпечити його життя і лікування.

У подальшому позивач вдруге уточнив свої позовні вимоги про що подав до суду уточнену позовну заяву від 02.06.2015 року та просив суд визнати наказ про звільнення незаконним і скасувати його, зобов'язати відповідача поновити його на роботі та надати роботу з урахуванням його освіти, кваліфікації та відповідно до реабілітаційної картки інваліда.

В обґрунтування уточнених позовних вимог додатково зазначив, що в матеріалах справи міститься повідомлення, в якому пропонується переведення позивача на вакантну посаду згідно плану комплектації підрозділів підприємства на грудень 2014 року - електромонтера по ремонту і обслуговуванню електрообладнання цеху № 81. З вказаним повідомленням ОСОБА_2 ознайомився, та вказав, що він погоджується на запропоновану роботу з урахуванням протипоказань по інвалідності, про що особисто розписався.

Однак, 08.12.2014 року було складено акт про те, що він відмовився від вакантної посади, від ознайомлення з повідомленням та відмовився розписатися в ньому. Вищезазначені документи суперечать один одному.

Надалі йому було надано повідомлення про запропонування вакантної посади підсобного робочого УСП. Однак запропонована посада йому протипоказана індивідуальною програмою інваліда.

Згідно штатного розпису станом на 01.01.2015 року, наданого відповідачем, до відділу зв'язку і сигналізації було переведено ОСОБА_3 на посаду електромонтера по ремонту і обслуговуванню апаратури та приладів зв'язку. Однак ця посада йому не пропонувалась і він міг її обіймати враховуючи його досвід роботи, кваліфікацію та тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві. При розгляді питання скорочення його посади роботодавець взагалі не розглядав рівень кваліфікації.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 06 червня 2015 року вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишені без розгляду за заявою про це представника позивача.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, зазначаючи про те, що в порушення вимог законодавства йому не були запропоновані всі наявні посади на момент його попередження і до дня звільнення. Крім того, посилається на те, що в кінці грудня 2015 року з підприємства за угодою сторін і за власним бажання звільнились працівники з посад гардеробника, маркувальника, комірника чергового, сторожа, розмітника та інших які йому не були запропоновані і він міг їх обіймати. Відповідач не підтвердив того факту, та не надав доказі, що ці посади були виведені зі штатного розкладу підприємства. Апелянт вважає, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та відповідач не довів обставини, які суд вважав встановленими.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пленум Верховного суду України у своїй постанові "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року за № 6, зокрема у п.19 (далі по тексту - Постанова), роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

При цьому у спорах про поновлення на роботі з урахуванням положень ЦПК України та КЗпП України доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з наказом Генерального директора ПАТ «Турбоатом» №-65 від 18.11.2014 року, з метою оптимізації чисельності робітників зв'язку та сигналізації проведено скорочення штатних одиниць слабо точного підприємства -02, а саме посади двох електромонтерів лінійних споруд і провідного мовлення та одного електромонтера по ремонту і обслуговування електрообладнання. (а.с. 31).

Наказом №-473-К від 21.11. 2014 року скороченню у відділі сигналізації з 21.01.2015 року підлягали дві посади: електромонтер лінійних споруд і провідного мовлення і електромонтер по ремонту і обслуговуванню електрообладнання.

Відповідно до ст.. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно .

За пунктом 2.1. наказу №-473-К від 21.11.2014 року ОСОБА_4 був попереджений про наступне звільнення у зв'язку із скороченням штату 26.11 2014 року (а.с.32) з 27 січня 2015 року. В повідомленні йому було запропоновано вакантну посаду електромонтера по ремонту і обслуговуванню електрообладнання цеху №-81, оклад - 3100 грн., про що позивачем було зроблено запис, що він погоджується на роботу, з урахування протипоказань по інвалідності: тяжкий фізичний труд і робота на висоті. Також йому було запропоновано вакантну посаду підсобного робітника УСП, оклад - 1930 грн.. В повідомленні позивач зробив запис, що у зв'язку з обмеженням по стану здоров'я (довідка ВТЄК від 08.10.2014 року) в роботі було відмовлено.

08 грудня 2014 року складений акт про те, що позивач відмовився розписуватися у повідомленнях (а.с.36), що протирічить запису у самому повідомленні, де позивач поставив свій підпис і зазначив свої застереження. (а.с.36). Більше ніякі вакансії позивачу не пропонували, питання щодо переважного права на залишенні на роботі також не вирішувалося.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки тих, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню.

У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Учасники трудового спору вправі подавати будь - які допустимі докази, що підтверджують факт наявності у працівника, який звільняється, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Суд при розгляді трудового спору визначає працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. З істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника.

При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій ст. 42 КЗпП.

З матеріалів справи взагалі не вбачається, що при розгляді питання звільнення позивача вирішувалося питання його переважного права на залишення на роботі.

Згідно зі штатним розкладом з 24.12.2014 року у відділі зв'язку і сигналізації були вакантними посади електромонтера обладнання телефонного зв'язку, електромонтер лінійних споруд електрозв'язку і провідного мовлення, ектромонтер по ремонту і обслуговуванню електрообладнання, електромонтер по ремонту і обслуговуванню апаратури і обладнання зв'язку (а.с.56).

За штатним розкладом станом на 17 листопада 2014 року були вакантні посади електромонтера кондиційного обладнання, електромонтер лінійних споруд електрозв'язку і провідного мовлення, та електромонтер по ремонту і обслуговування апаратури і обладнання зв'язку.

Між тим, жодна з цих вакантних посад позивачу не пропонувалася. Посилання представника відповідача на те, що у подальшому ці посади також були скорочені не є підставою вважати, що відповідачем при звільненні позивача було додержано порядок звільнення

У штатному розкладі станом на 01.03.2015 року вакансії відсутні, але залишилися посади електромонтера кондиційного обладнання телефонного зв'язку, електромонтера по ремонту і обслуговування апаратури і зв'язку. Суду не були надані докази, що на виконання вимог ст. 42 КЗпП на підприємстві обговорювалося питання переважного права позивача на залишення на роботі, у порівнянні з працівниками, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню. Обговоренню підлягали усі працівники, що займали таку ж посаду і виконували таку ж роботу на підприємстві, а не тільки ті, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду позивач.

З журналу реєстрації наказів (витяг) про прийняття на роботу за період з 18.11.2014 року по 27.02.2015 року вбачається в цей період здійснювався прийом на роботу з суто робітничих професій, а також 21.11.2014 року приймався робітник на виконання роботи вартового. (а.с.76). В цей період звільнялися з роботи кладовщики, гардеробщики, вартові (а.с. 83-114), але жодна з цих посад також позивачу не пропонувалася. Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивача було попереджено про звільнення 26 листопада 2014 року і він підлягав звільненню з 27 січня 2015 року, а звільнено його було 27 лютого 2015 року.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що при звільненні позивача був порушений порядок звільнення, передбачений ст.ст. 42, 49-2 ЦПК України, у зв'язку з чим звільнення за п.1 ст. 40 не можна вважати правильним, а наказ №-172 від 27 лютого 2015 року законним.

Керуючись ст. 303,304,307,309,313,317,319 ЦПК України судова колегія.

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати наказ №-172 від 27 лютого 2015 року незаконним

Поновити ОСОБА_2 на посаді електромонтера 6 розряду електрозв'язку лінійних споруд і провідного мовлення в ПАТ «Турбоатом».

Стягнути з ПАТ «Турбоатом» в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.О. Міненкова

Судді - І.Г. Гальянова

- Т.П. Зазулинська