Справа № 495/6371/15-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

22 вересня 2016 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої одноособово - судді Гайда-Герасименко О.Д.,

при секретарі Завацькій І.В.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Білгород-Дністровському цивільну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по час поновлення на роботі та моральної шкоди у розмірі 20000 грн.,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненою позовною заявою до ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по час поновлення на роботі та моральної шкоди у розмірі 20000 грн..

В судовому засіданні позивачка уточнену позовну заяву підтримала, просила задовольнити в повному обсязі та пояснила, що її звільнення проведено з порушенням вимог Конституції, КЗпП України, тому є незаконним. Крім того, протиправними діями відповідача їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 20000 грн..

В судовому засіданні представник відповідача уточнені позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення та пояснив, що процедура звільнення позивачки була проведена виключно на підставі вимог законодавства України та з повним його дотриманням. Позивачка самовільно залишила роботу і використаши день чергової відпустки, порушила вимоги ст.139 КЗпП України і Правила внутрішнього розпорядку, здійснила прогул, за який відповідно п.2 ч.1 ст.147 КЗпП України відповідачем, як роботодавцем законно та правомірно накладене дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Вислухавши позивачку, представника відповідача, представника Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області, дослідивши матеріали цивільної справи, докази, суд встановив.

Позивачка ОСОБА_1 з 26 серпня 2010 року працювала на посаді підсобного робітника адміністративно-господарського відділу ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт», що підтверджується наказом №596-к від 26 серпня 2010 року.

Наказом керівника підприємства від 07 серпня 2015 року №242-к позивачка ОСОБА_1 07 серпня 2015 року була звільнена з посади підсобного робітника адміністративно-господарського відділу ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на підстави ч.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних підстав.

Стаття 22 КЗпП України передбачає, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

В трудовій книжці, в наказі №242-к від 07 серпня 2015 року про звільнення, в поданні від 05 серпня 2015 року та в протоколі №62 від 07 серпня 2015 року зазначено, що позивачка ОСОБА_1 звільнена на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до статті 43 Конституції Українигромадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст.147 КЗпП України звільнення є одним з заходів стягнення, які застосовуються до працівника за порушення трудової дисципліни. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст. 4 Конвенції МОП № 158 від 22.06.1982 року про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР №3933-XII від 04.02.1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За правилами параграфа 1 Конвенції МОП № 158 тимчасова відсутність на роботі у зв'язку з хворобою або травмою не є законною підставою для звільнення.

Згідно ч.4 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці, якщо це не повязано з повною ліквідацією підприємства, установи, організації.

Вищезазначене знайшло підтвердження і в п.17. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у якому наголошується про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП України стосуються як передбачених статтями 40, 41(1)КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 9 квітня 2008 року №189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я.

Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи.Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Відповідно до п.п.1.1, 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року №455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Отже, факт тимчасової непрацездатності працівника унеможливлює виконання ним своїх трудових обов'язків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника (правова позиція, висловлена ВСУ у постанові від 21.05.2014 року по справі №6-33цс14).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч.1 ст.235 КЗпП України).

З пояснень позивачки та матеріалів справи вбачається, що з 01 серпня 2015 року позивачка ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні у Білгород-Дністровській центральній районній лікарні.

03 серпня 2015 року на 09.00 год. позивачці ОСОБА_1 було призначено відвідування лікаря Білгород-Дністровської центральної районної лікарні для проведення лікувальних дій.

Відповідно до витягу з реєстрації електронного обліку входу-виходу підсобного працівника ОСОБА_1 03 серпня 2015 року о 07 годині 52 хвилинах зявилась на роботі.

В звязку з тим, що 03.08.2015 року позивачці було призначено відвідування лікаря Білгород-Дністровської центральної районної лікарні для проведення лікувальних дій, вона звернулась до керівника підприємства з заявою щодо надання в рахунок чергової відпустки одного дня (03.08.2015 року).

Тобто, 03.08.2015 року позивачка ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці у звязку з тим, що перебувала на прийомі у лікаря-стоматолога у Білгород-Дністровській центральній районній лікарні, що підтверджено довідкою Білгород-Дністровської центральної районної лікарні №529 від 03 серпня 2015 року, амбулаторною карткою, листками щоденного обліку роботи лікаря стоматолога, журналом прийому лікаря-стоматолога та формами №37/о, №39/о.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивачка 03 серпня 2015 року була відсутня на роботі з поважних причин, та факт її тимчасової непрацездатності, підтверджений належними та допустимими доказами.

Вищевказані обставини визнані стороною, підтверджені матеріалами справи, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України вважаються встановленими.

Зазначені вище обставини вказують на те, що посилання позивачки на порушення з боку відповідача є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, наказ ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» №242-к від 07 серпня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 був винесений з порушенням порядку визначеного законодавством, є необґрунтованим та безпідставним.

З огляду на вищевикладене, оскільки звільнення позивачки з посади підсобного робітника адміністративно-господарського відділу ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» є таким, що відбулося без дотримання норм трудового законодавства, вимоги позивачки щодо поновлення її на посаді є обґрунтованими та такими, що підлягають.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу регламентується Постановою України, від 08.02.1995, №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Відповідно до ч.7 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Позивачка у судовому засіданні пояснила, що неправомірними діями відповідача позивачці завдана моральна шкода, яка виразилась у грубому порушенні її конституційних прав, незаконно звільнили з роботи, не надали своєчасно копію наказу, заподіяну моральну шкоду оцінує у розмірі 20000 грн..

Так, відповідно до вимог чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сімї, и близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибин фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не повязаня з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року роз'яснюється, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та за якими доказами це підтверджено.

Між тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню у зв'язку з тим, що в порушення положень постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачкою не визначено з яких міркувань виходила, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 20000 грн., якими доказами це підтверджується та з урахуванням яких обставин визначено такий розмір моральної шкоди.

На підставі вищезазначеного, суд встановлює розмір відшкодування морального збитку в сумі 500 грн..

Відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу.

Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК Укаїни, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Стягнути з ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 750 грн..

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.40, 116, 117, 149, 232-235 КЗпП України, ст.ст.10, 11, 23, 79, 84, 88, 213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по час поновлення на роботі та моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді підсобного робітника адміністративно-господарського відділу ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт».

Стягнути з ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по час поновлення на роботі.

Стягнути з ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 грн..

Стягнути з ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 750 грн..

В іншій частині уточненої позовної заяви відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді підсобного робітника адміністративно-господарського відділу ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт».

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя