Справа № 569/9325/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року

Рівненський міський суд в складі:

головуючого судді Сидорука Є.І.

при секретарі Патій Н.А.

з участю позивача-відповідача ОСОБА_1

представника позивача-відповідача Добродій - ОСОБА_2

відповідача-позивача ОСОБА_3

представника відповідача-позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики невчиненими, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідач-позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, хоча і не заперечували факту написання розписок на суму 3000 дол. США від 06.12.2013 року та від 06.04.2014 року на суму 2100 дол. США, проте вказали, що ОСОБА_3 позичив гроші у позивача-відповідача у сумі 23979 грн., а не 3000 дол. США, як зазначено в розписці від 06.12.2013 року, а грошові кошти в сумі 2100 дол. США 06 квітня 2014 року відповідач-позивач взагалі не позичав у позивача-відповідача, просили суд у задоволенні позову відмовити. Вимоги за своїм позовом обґрунтовують тим, що договори позики невчинені, оскільки 2100 дол. США ОСОБА_3 не були одержані від ОСОБА_1, 3000 дол. США також не були одержані від відповідача, а згідно розписки від 06.12.2013 року відповідач-позивач отримав кошти в національній валюті 23979 грн.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та просили суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5100 дол. США заборгованості за договорами позики, що станом на 21.04.2016 року еквівалентно 129591 грн. (сто двадцяти дев'яти тисячам п'ятсот дев'яносто одній гривні). Вимоги за позовом про визнання договорів позики невчиненими заперечували повністю, оскільки відповідач-позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні не спростовували факт добровільного написання відповідачем-позивачем розписок від 06 грудня 2013 року на суму 3000 дол. США та від 06 квітня 2014 року на суму 2100 дол. США, а також підтвердили факт написання заяви від 06.12.2013 року, яку посвідчили нотаріально. Зазначають, що відповідач-позивач обґрунтовує свої заперечення неналежними доказами показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які не стосуються предметів доказування.

Суд, заслухавши позивача-відповідача ОСОБА_1, представника позивача-відповідача ОСОБА_5, відповідача-позивача ОСОБА_3, представника відповідача-позивача ОСОБА_4, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного.

Відповідно до ст..ст. 10,60 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи , які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідженні та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених ст.. 61 цього Кодексу.

Згідно ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, подани відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з ст.. 3 ЦПК України та ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач-відповідач 06.12.2013 року передав відповідачу грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США, який в свою чергу зобовязався повернути їх в термін до 06.12.2014 року, що підтверджується розпискою від 06.12.2013 року.

Для засвідчення підпису боржника сторони договору звернулися до нотаріуса, який 06.12.2013 року засвідчив справжність підпису ОСОБА_3 З дослідженої судом, нотаріально засвідченої заяви від 06.12.2013 року вбачається, що ОСОБА_3 повідомляє, що боргові зобов'язання перед ОСОБА_1 щодо вказаної вище грошової суми виникли в нього за розпискою, вчиненою у простій письмовій формі 06.12.2013 року.

06 квітня 2014 року відповідачем-позивачем вчинено розписку на ім'я ОСОБА_1, відповідно до якої ОСОБА_3 позичив гроші у позивача-відповідача у сумі 2100 дол. США та зобов'язувався їх повернути до 06 квітня 2015 року.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що розписки від 06.12.2013 року та 06.04.2014 року написані власноручно та добровільно позичальником ОСОБА_3

Суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-79цс14, зазначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Із розписки вбачається, що ОСОБА_1 передав грошові кошти у сумі 3000 дол. США ОСОБА_3 06.12.2013 року, а відповідач-позивач повинен був повернути борг позивачу-відповідачу в термін до 06.12.2014 року. ( ст. 254 ЦК України).

06 квітня 2014 року відповідач-позивач отримав у борг від ОСОБА_1 2100 дол. США та зобов'язався повернути його до 06.04.2015 року.

Відповідачем-позивачем ОСОБА_3 у встановлений строк обидва зобовязання перед позивачем-відповідачем не виконав.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Враховуючи, що позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 5100 доларів США, виходячи з офіційного курсу гривні щодо іноземної валюти - долара США встановленого НБУ станом на 21.04.2016 2541,1365 гривень за 100 доларів США, суд приходить до висновку про задоволення позову в сумі 129591 гривня.

Щодо вимог ОСОБА_3 за позовом про визнання договорів позики невчиненими суд приходить до переконання про їх безпідставність, у зв'язку з наступним.

Чинний цивільний процесуальний закон покладає обов'язок доказування на сторону, яка пред'являє позов або заперечує проти позовних вимог. (ст. 60 ЦПК України).

В силу статей 57, 58 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими.

Законом встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На обґрунтування власних позовних вимог про визнання договорів позики невчиненими ОСОБА_3 зазначає, що 2100 дол. США ним не були отримані від відповідача-позивача, 3000 дол. США також не були отримані від ОСОБА_1, оскільки 06.12.2013 року він позичив у позивача-відповідача 23979 гривень. На підтвердження своїх вимог відповідач-позивач посилається на покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також нотаріально посвідчену заяву від 06.12.2013 року.

Суд, заслухавши покази свідків приходить до висновку, що посилання відповідача-позивача на розписки, які йому писав ОСОБА_7 та які він писав на ім'я ОСОБА_6 не можуть слугувати належним доказом у даній справі, оскільки не стосуються предмета доказування.

ОСОБА_3 заперечує факт договірних відносин між ним та ОСОБА_1 при цьому не заперечує факту добровільного написання вказаних розписок.

Свідчення ОСОБА_6 суд оцінює критично, оскільки остання в судовому засіданні зазначила про те, що відповідач ОСОБА_3 позичав у неї гроші в сумі 2100 дол. США на купівлю автомобіля, які повернув про що вона написала на його ім'я розписку. Крім того свідок ОСОБА_6 пояснила, що попросила у ОСОБА_1 щоб він узяв у ОСОБА_3 розписку на суму 2100 дол. США і він їй сказав, що взяв. Свідок не змогла підтвердити чи спростувати жодних фактів, якими позивач-відповідач та відповідач-позивач обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення проти позову. Покази даного свідка не є належним доказом у справі, оскільки не стосуються предмета доказування та не підтверджують чи не спростовують факту передачі ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 2100 дол. США ОСОБА_3.

Покази свідка ОСОБА_7 суд не приймає до уваги, виходячи з того що в судовому засіданні свідок пояснив, що зустрічався з відповідачем двічі: одного дня, коли останній дивився автомобіль, що відчужував ОСОБА_7 та на наступний день, коли ніби-то відповідач купив в нього автомобіль Ауді 80 за який розрахувалась мати відповідача та передала продавцю ОСОБА_7 2100 дол. США.

Обоє свідків пов'язують подію передачі грошей ОСОБА_1 відповідачу-позивачу та написання останнім відповідної розписки від 06.04.2014 року до факту купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_3 у ОСОБА_7 Проте як і їхні покази загалом, так і факт купівлі-продажу автомобіля немають відношення до укладення між сторонами договору позики.

Судом встановлено, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, не мав у власності транспортного засобу марки Ауді 80 і не заперечував цього в судовому засіданні, між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 в період з 2013 року по даний час не укладалось жодних договорів, а власник в свою чергу не видавав належним чином оформленого доручення, яким би уповноважив свідка на продаж автомобіля.

Як встановлено судом, що автомобіль НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_3 04.07.2015 року, а не в 2014 році, коли виникли правовідносини між позивачем та відповідачем.

Даний доказ не може бути визнано судом і допустимим, оскільки заперечити письмовий договір розписку за допомогою свідчень є неможливим.

Відповідно до статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Законодавець визначає, що правочини, для яких встановлена письмова форма, порушення якої спричиняє наслідки щодо неможливості рішення суду ґрунтуватися на показах свідків.

Покликання ОСОБА_3 на те, що він отримав у борг від ОСОБА_1 не 3000 дол. США, а 23979 грн., оскільки у нотаріально посвідченій заяві від 06.12.2013 року вказана саме така сума боргу, суд вважає безпідставним, оскільки приватний нотаріус ОСОБА_8, 06.12.2013 року засвідчив справжність підпису ОСОБА_3, який зроблено у його присутності. Нотаріально засвідчена заява не свідчить про боргові зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 Сторони звернулись з заявою до нотаріуса ОСОБА_8 лише для засвідчення підпису та особи Боржника. Крім того слід зазначити, що в силу вимог ст. ст. 524, 533 ЦК України нотаріус був зобов'язаний зазначити у заяві валюту зобов'язання у національній валюті гривні та зважаючи на те, що між сторонами виникли відносини позики у іноземній валюті (доларах США), нотаріус зазначив еквівалент у доларах США на час здійснення платежу. Виходячи зі змісту нотаріально посвідченої заяви від 06.12.2013 року будь-які суми і валюта, вказані у цій заяві не можуть визначати розмір грошових зобов'язань відповідача-позивача перед позивачем-відповідачем, оскільки нотаріус засвідчив лише справжність підпису боржника ОСОБА_3, який повідомив, що боргові зобов'язання перед ОСОБА_1 у нього виникли на підставі розписки, виданої кредитору у простій письмовій формі 06.12.2013 року, у якій встановлено дату повернення боргу 06.12.2014 року.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуєтсья на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому суд також виходить з вимог справедливості, як одного з чинників права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 60, 208-209, 212-215, 218,294,296,297 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 129591 грн., за договором позики, що еквівалентно 5100 доларів США по курсу НБУ станом на 21.04.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1071 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_9

Повний текст рішення виготовлено 25.04.2016 року.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_9