АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/7628/16 Головуючий 1 інст. Єрмоленко В.Б.
Справа № 639/4820/16-ц Доповідач Карімова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати,

ВСТАНОВИЛА:

16 червня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» ( далі - ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка»), який подалі уточнила, про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку в сумі 59743 грн. 11 коп., компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати у розмірі 9497 грн. 31 коп.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона перебувала в трудових відносинах з підприємством з 01.04.1971 р. по 29.08.2011 р. На час звільнення за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України через невиконання роботодавцем умов колективного та трудового договору, відповідач не виплатив їй заробітну плату. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.07.2012 р., яке змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13.09.2012 р., з відповідача стягнута заборгованість по заробітній платі в сумі 10576 грн. 07 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 4055 грн. 51 коп. Виконавчий лист предявлено до виконання, але до теперішнього часу рішення суду не виконано.

ОСОБА_3 посилася на те, що час затримки виплати заробітної плати складає період з 29.08.2011 р. по 13.06.2016 р. 1750 днів, з якого з період серпня 2011 р. по 25.07.2012 р.( 67 робочих днів) враховані при постановленні судових рішень. Кількість робочих днів затримки становить 987 робочих днів. Крім того, величина індексу інфляції у 2011-2016 роках становить 189,8%, тому просила стягнути з відповідача суму компенсації - 9497 грн. 31 коп. від суми невиплаченої заробітної плати - 10576 грн. 07 коп.

Представник відповідача ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» позовні вимоги визнав частково, вказував, що згідно з графіком роботи підприємства, за період з 26.07.2012 р. по теперішній час було 258 робочих дня, з серпня 2015 р. завод не працює, знаходиться в стадії санації, тому середній заробіток за час затримки розрахунку становить 15616 грн. 74 коп. Компенсація за час затримки заробітної плати нараховується при здійсненні виплати заборгованості.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 15616 грн. 74 коп. (без утримання податку і інших обовязкових платежів). У іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» на користь держави судовий збір у розмірі 1378 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, не повне зясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Вказує, що при визначенні кількості днів суд помилково не застосував до спірних правовідносин Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Вважає, що нарахування їй середнього заробітку повинно здійснюватись за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з встановленого графіку роботи підприємства, оскільки дія наказів підприємства на звільненого працівника не поширюється.

Зазначає, що посилання представника відповідача на те, що заробітна плата за період простою підприємства не повинна враховуватись, спростовується наданими до матеріалів справи копіями наказів ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» «Об утверждении простоя на предприятии», в яких вказано, що бухгалтерії здійснювали відповідні розрахунки заробітної плати за весь період простою, виходячи з вимог ст.113 КЗпП України, тобто не нижче 2/3 тарифної ставки.

Вважає, що судом першої інстанції неправомірно не була нарахована компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати.

Вислухавши пояснення учасників процесу,перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково, суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку відповідно графіку роботи підприємства, який був впроваджений ще на час роботи ОСОБА_3 Компенсаційні витрати за час затримки заробітної плати судом стягнуті не були, оскільки виплата суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплати заборгованості за відповідний місяць.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується поясненнями сторін в суді першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_3 перебувала в трудових відносинах з ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» та звільнена з посади 29.08.2011 р. за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Повного розрахунку з ОСОБА_3 в день звільнення відповідачем не здійснило.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.07.2012 р., яке змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13.09.2012 р., з ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_3 стягнута заборгованість по заробітній платі в сумі 10576 грн. 07 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4055 грн. 51 коп. Виконавчий лист предявлено до виконання, але до теперішнього часу рішення суду не виконано.

Зазначені обставини не оспорювалися сторонами й в суді апеляційної інстанції.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 29 січня 2014 року у справі 6-144ц13 після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Отже, судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р., передбачено, що розрахунок середнього заробітку у зв'язку з невчасним проведенням розрахунку при звільнені, здійснюється виходячи із заробітної плати за останні два календарні місяці роботи. При цьому, згідно п. 8 вказаного Порядку обчислення заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (година) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові

від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14, механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата.

Зазначені вимоги Постанови та висновки Верховного Суду України були враховані судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення про стягнення на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку при її звільненні, і доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 р. № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427 (з подальшими змінами), компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 р. у справі № 6-43цс14 та врахований судом першої інстанції, який обгрунтовано зазначив у своєму рішенні, що відповідно до ст.. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» зазначена компенсація виплачується відповідачем одночасно із виплатою заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі.

Зазначені обставини не позбавляють ОСОБА_3 права на звернення до суду із вказаним позовом, якщо відповідачем не буде виплачена така компенсація.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 по суті зводяться до переоцінки доказів у справі, які були предметом розгляду суду першої інстанції, і яким була надана правильна правова оцінка.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: