У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Хустського міжрайонного прокурора Закарпатської області в інтересах держави в особі Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області до ОСОБА_6 про визнання державного акта на право приватної власності на землю недійсним та повернення земельної ділянки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2013 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року Хустський міжрайонний прокурор Закарпатської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Хустська РДА) з вказаним позовом, посилаючись на те, що проведеною Хустською міжрайонною прокуратурою перевіркою щодо дотримання вимог земельного законодавства України встановлено, що на підставі розпорядження голови Хустської РДА від 29 грудня 2002 року № 659 ОСОБА_6 виданий державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2002 року, що розташована за межами населеного пункту АДРЕСА_1, площею 1,80 га для ведення особистого селянського господарства. Однак, вказане розпорядження Хустської РДА про надання ОСОБА_6 вказаної земельної ділянки не приймалося та з заявою з цього приводу останній не звертався. Посилаючись на те, що відповідачем право власності на земельну ділянку площею 1,80 га набуто без законних підстав, тобто без рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, чим порушено інтереси держави в особі Хустської РДА, у власності якої перебувала земельна ділянка, просив суд поновити строк позовної давності, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2002 року про безоплатну передачу ОСОБА_6 земельної ділянки за межами населеного пункту АДРЕСА_1, загальною площею 1,80 га та повернути вказану земельну ділянку у власність Хустської РДА.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2013 року позов задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2002 року, виданий ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 1,80 га, що розташована по АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2016 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2013 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення наступним: поновити Хустському міжрайонному прокурору Закарпатської області в інтересах держави в особі Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області строк позовної давності на звернення до суду з позовом.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 на підставі розпорядження голови Хустської РДА від 29 грудня 2002 року № 659 виданий державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2002 року, що розташована за межами населеного пункту АДРЕСА_1, площею 1,80 га для ведення особистого селянського господарства.

Розпорядження про надання ОСОБА_6 вказаної земельної ділянки головою Хустської РДА не приймалося.

У матеріалах справи міститься розпорядження голови Хустської РДА від 29 грудня 2002 року № 659, підписане першим заступником голови Хустської РДА Кащук В.П., яким передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,8000 га ОСОБА_6 (а. с. 50, 51).

З листа начальника управління Держземагенства у Хустському районі від 20 лютого 2013 року № 368 вбачається, що в управлінні технічна документація, на підставі якої виготовлено державний акт на право приватної власності на землю площею 1,80 га, виданий на прізвище ОСОБА_6 на підставі розпорядження голови Хустської РДА від 29 грудня 2002 року № 659, відсутня (а. с. 64).

Згідно з листом архівного відділу Хустської РДА від 17 січня 2013 року № 51 даних щодо права приватної власності на землю ОСОБА_6 не виявлено (а. с. 52).

З акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 06 червня 2011 року № 00058, складеного державним інспектором з контролю за використанням та охороною земель міськрайонного управління Держкомзему у м. Хуст та Хустському районі вбачається, що у книзі № 19 записів державних актів на право приватної власності на землю на території Хустського району під реєстраційним № 13273 зареєстрований державний акт серії НОМЕР_1. Інші дані в книзі записів державних актів, а саме: прізвище, ім'я, по батькові землекористувача, місце проживання, місце знаходження земельної ділянки, підстава надання та інше відсутнє (а. с. 18, 77).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що розпорядження голови Хустської РДА від 29 грудня 2002 року № 659 про надання ОСОБА_6 земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1, площею 1,80 га для ведення особистого селянського господарства, на підставі якого відповідачу був виданий державний акт на право приватної власності на землю, серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2002 року, не приймалося, а отжедержавний акт на право приватної власності на земельну ділянку відповідачем був виготовлений з порушенням вимог земельного законодавства, без відповідного рішення про передачу йому земельної ділянки у власність. Вирішуючи питання щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд виходив з того, що позивачем не пропущений такий строк.

Апеляційний суд, доповнюючи рішення суду першої інстанції та поновляючи прокурору строк позовної давності керувався тим, що строк пропущений з поважних причин.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Обґрунтовуючи пропуск строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, прокурор посилався на те, що про порушення права він дізнався при перевірці дотримання вимог земельного законодавства у червні 2011 року.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою цієї статті органи та інші особи, які відповідно до статті 45 ЦПК України звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем заявлено про застосування позовної давності (а. с. 53).

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (далі - Закон № 4176 - VI) пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

ЦейЗакон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень, в тому числі Хустської районної державної адміністрації,довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс16.

Поновлюючи строк, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2002 року зареєстровано у Книзі записів державних актів за реєстровим номером № 13273.

З урахуванням наявного розпорядження про передачу земельної ділянки у власність, наявності державного акта та його реєстрації у відповідному реєстрі, суди не перевірили, чи підписано розпорядження заступником голови райдержадміністрації, оскільки сама по собі відсутність реєстру розпоряджень не свідчить про те, що вказане розпорядження не приймалося.

Крім того, судами не перевірено чи підписаний державний акт посадовими особами, зазначеними у ньому.

Оскільки рішення судів першої й апеляційної інстанцій ухвалені без дослідження обставин справи та враховуючи заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, рішення мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343−345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2013 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак