Справа № 464/1066/16 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/3024/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Фейір К.О.

з участю позивача ОСОБА_2, прокурора Турчина І.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про зобов'язання видати спеціальний ордер на вселення у службову квартиру,-

встановила:

В січні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР про зобов'язання видати спеціальний ордер на вселення у службову квартиру.

Вимогу обґрунтовував тим, що на підставі спільного наказу адміністрації та профспілкового комітету прокуратури Львівської області № 2006 к від 25.11.2013 року йому надано службову квартиру АДРЕСА_1 на склад сім»ї з 5 чоловік (він, дружина, двоє доньок та батько). Наказом № 47 від 21.02.2014 року вказана квартира за ним закріплена. Рішенням виконавчого комітету ЛМР №985 від 20.12.2013 року цій квартирі надано статус службової. Прокуратура Львівська області 17.12.2013 p.,13.06.2014 р. та 17.11.2014 р. зверталась до Львівської міської ради з приводу вирішення питання видачі спеціальних ордерів, однак позитивної відповіді не було. Натомість, листом № 250ІВ-2060 в наданні ордеру йому відмовлено. Також, до відповідача з приводу вирішення питання видачі спеціальних ордерів неодноразово звертався профспілковий комітет працівників прокуратури Львівської області, однак відповідач надавав протягом тривалого часу інформацію про те, що питання надання службового житла працівникам прокуратури не є пріоритетним. Вважає, що відповідачем порушено його право на вселення у спірне житло та проживання у такому.

Просив суд зобов'язати Департамент житлового господарства та інфраструктури ЛМР

видати йому спеціальний ордер на вселення в службову квартиру АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2016 року позов задоволено.

Зобов'язано Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради видати ОСОБА_2 спеціальний ордер на вселення у службове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 на склад сім'ї з п'яти осіб, а саме ОСОБА_2, дружини ОСОБА_4, доньки ОСОБА_5, доньки ОСОБА_6 та батька ОСОБА_7.

Стягнуто з Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради на користь ОСОБА_2 551 грн. 21 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідача Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права та неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до пунктів 5.1.22, 5.1.23 положення про Департамент житлового господарства та інфраструктури ЛМР, затвердженого рішенням виконкому від 27.10.2006 року за № 1206 до компетенції Департаменту відноситься зокрема, оформлення та видача ордерів на жилі приміщення, прийняття рішення щодо закріплення службового житла

Згідно із пунктом 16 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою ради міністрів Української PCP від 4 лютого 1988 p. № 37 «Про службові жилі приміщення», службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація.

Відповідно до ст. 122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення.

З врахуванням наведеного вважає, що при задоволенні позовних вимог суд першої інстанції допустив порушення вказаного законодавства, підміняючи собою виконавчий орган місцевого самоврядування, перебравши на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством не віднесені до його компетенції, оскільки питання видачі спеціального ордеру на вселення в даних правовідносинах є виключною компетенцією Департаменту.

Крім цього, звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено, чи порушено право позивача як таке, оскільки Департамент не відмовляв позивачу у видачі ордеру, а лист Департаменту від 15.06.2015 року № 2501в-2060, який розцінюється судом як фактична відмова і пряме порушення права позивача на отримання спеціального ордеру, носить інформативний характер та не був оскаржений позивачем.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_2 та прокурор Турчин І.Я. в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили, просять рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить переконання про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, отримавши належні документи, рішення про видачу позивачу спеціального ордеру в порядку ч. 1 ст. 122 ЖК УРСР не прийняв, тому суд прийшов висновку, що позов необхідно задовольнити та зобов'язати відповідача видати позивачу спеціальний ордер, який є єдиною правовою підставою для вселення.

Крім цього, суд звернув увагу на безпідставність твердження відповідача про те, що позивачу не було відмовлено, а лише відкладено вирішення питання видачі ордеру, у зв»язку із наявністю великої кількості сімей на квартирному обліку, з огляду на те, що спірна квартира є службовим житлом та не може бути надана особам, які перебувають на квартирному обліку у Львівській міській раді.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 працює в органах прокуратури з 10 березня 2000 року, на даний час працює на посаді начальника відділу захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Львівської області, зарахований на квартирний облік для отримання службового житла за місцем праці.

Радою Міністрів УРСР постановою від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» (із змінами і доповненнями) затверджено «Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення» та «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР».

Згідно із п. 40 зазначеного вище Переліку, до категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, віднесено працівників прокуратури за переліком, визначеним Генеральним прокурором України.

Відповідно до наказу Генерального прокурора України від 16 квітня 2004 року № 48/13-ок «Про затвердження переліку категорій працівників органів прокуратури, яким може бути надано службове житло, та про затвердження Положення про облік та розподіл службової житлової площі Генеральної прокуратури України», службове жиле приміщення може бути надано особам, які працюють на посадах начальників управлінь і відділів.

Згідно із наказом прокурора Львівської області № 2006к від 25.11.2013 року ОСОБА_2 на склад сім»ї з 5 осіб надано квартиру АДРЕСА_1. Квартира виділялась адміністрацією прокуратури як службова (а.с. 12).

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 47 від 21.02.2014 року службову квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат житловою площею 63,1 кв.м. закріплено за позивачем на сім'ю з 5 осіб (він 1978 р.н., дружина ОСОБА_4, 1984 р.н., донька ОСОБА_5, 2005 р.н., донька ОСОБА_6, 2008 р.н., батько ОСОБА_7, 1948 р.н.).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЖК УРСР, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно із ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Статтею 122 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Пунктами 18, 19 розділу 11 «Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради», затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 219 від 19 жовтня 2006 року (зі змінами та доповненнями), передбачено, що до повноважень Департаменту житлового господарства та інфраструктури міської ради належить оформлення та видача ордерів на жилі приміщення, прийняття рішень щодо закріплення службового житла, виведення службових приміщень з обліку службових.

Верховний Суд України у пункті 11 «Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» 26 травня 2001 року роз'яснив, що у випадках, коли згідно із законодавством жиле приміщення надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профкому або за спільним рішенням громадської організації та її профспілкового органу з наступним повідомленням виконкому місцевої ради або місцевої державної адміністрації (статті 52, 53 ЖК), право на жиле приміщення виникає з часу його надання, тому в разі відмови у видачі ордера може бути заявлено позов про його видачу.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира позивачу надана на законних підставах у порядку черговості, рішення про надання такої ніким не оскаржене та не визнане недійсним.

Крім цього встановлено, що документи для видачі спеціального ордеру в порядку ст.122 ЖК УРСР позивачем подані, проте спеціальний ордер на протязі тривалого часу не виданий, чим порушуються права позивача, При цьому, спеціальний ордер видається не пізніше, ніж протягом одного місяця з часу прийняття рішення про надання житлового приміщення.

З відповіді Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 15.06.2015 р. № 250ІВ-2060 слідує, що позивачу фактично відмовлено у видачі ордеру, оскільки у Львівській міській раді на квартирному обліку зареєстровано близько 25 тисяч сімей, що потребують покращення житлових умов, серед них понад 8 тисяч громадян, які перебувають на квартирному обліку з 1973 року та користуються пільгами позачергового та першочергового надання житла, тому в даний час не може бути пріоритетним питання надання службового житла працівникам прокуратури. Звернуто увагу на можливість оскарження відповіді чи дій посадовців у встановленому порядку (а.с. 25).

Таким чином, відповідач діяв всупереч наданим повноваженням, отримавши належні документи, рішення про видачу позивачу спеціального ордеру в порядку ч. 1 ст. 122 ЖК УРСР не прийняв, тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову є обгрунтованим.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що житло, яке має статус службового, черговикам не може бути надане, тому доводи відповідача, що стосуються відкладення питання видачі ордеру у зв»язку із наявністю великої кількості сімей на квартирному обліку не заслуговують на увагу, в свою чергу повноваження відповідача як адміністративного органу не допускають відкладення розгляду питання без обрання іншого конкретного юридично допустимого рішення.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 313, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин