Дата документу 08.09.2016
Справа № 320/3303/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н НЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 вересня 2016 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Колодіної Л.В.,
при секретарі Арифовій Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати та зобовязання вчинити дії,
Позивач уточнюючи позовні вимоги звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування Наказу №177 від 21.03.2016 року Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та кредит» щодо призупинення роботи позивача з 01.04.2016 року у частині зміни умов та розмірів оплати праці у бік погіршення; зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та кредит» повідомити позивача належним чином про зміну умов та розмірів оплати праці в бік погіршення відповідно до вимог чинного законодавства починаючи з дати вступу рішення суду по цій справі у законну силу; стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та кредит» на користь позивача не нараховану у повному обсязі заробітну плату, яка була незаконно утримана згідно до Наказу №177 від 21.03.2016 року починаючи з 01.04.2016р.; зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та кредит»повідомити позивача належним чином про заплановане скорочення його посади згідно до п.1 ст. 40 КЗпП України відповідно до вимог чинного законодавства починаючи з дати вступу рішення суду по цій справі у законну силу; стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та кредит» на користь позивача суми у розмірі 23 грн. 27 коп., шляхом переведення її на зарплатну карту позивача банку партнеру ОСОБА_3 Аваль; притягнення винних осіб відповідача до відповідальності згідно до норм ст. 41 КУпАП через порушення трудових прав позивача.
В обґрунтування позову позивач вказує, що 28.03.2016 року він отримав від Управління кадрового діловодства банку Наказ №177 від 21.03.2016 року щодо призупинення його роботи з 01.04.2016 року із зміною умов та розмірів оплати праці в бік погіршення із посиланням на норми ст. 113 КЗпП України щодо оплати праці. З 01.04.2016 р. приміщення офісу Мелітопольського відділення банку ПАТ «ОСОБА_2 та Кредит» за адресою: м. Мелітополь, пр-т Б.Хмельницького,48, де було робоче місце позивача, було закрито та передане власникові через закінчення договору оренди у зв'язку із ліквідацією банку. Таким чином роботодавець не зміг з 01.04.2016 року забезпечувати позивача ані робочим місцем, ані спеціальними засобами для повноцінного виконання трудової діяльності, його вини, як працівника - немає, а тому позивач вважає, що застосування до нього поняття вини й при цьому є погіршення фінансове становище через зміну у бік погіршення суми заробітної плати, при цьому ще й було порушено чинне законодавство про працю з боку роботодавця. Позивач вказує, що зазначений Наказ є нікчемним та таким, що не відповідає ані нормам Конституції України, ані чинному законодавству України.
Крім того, позивач зазначає, що виходячи з правової природи інституту у системі оплати праці та розуміючи, що трудові права нахабно порушують, ним на початку квітня місяця було направлено офіційного листа - вимогу до ОСОБА_4 банку за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 60 на ім'я Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» ОСОБА_5 із вказівкою на порушення роботодавцем норм чинного законодавства у галузі трудового права стосовно нього через відсутність процесуальних норм попередження його про погіршення в бік зменшення заробітної плати з певного числа згідно із наказом №177 від 21.03.2016 р. із вказівкою на вимоги нормативно - правових актів щодо процедури попередження у визначений строк працівника. У цьому ж листі позивач просив анулювати Наказ №177 від 21.03.2016 р. та провести донарахування незаконно стягнутих сум його заробітної плати та попередити офіційно згідно до норм чинного законодавства про заплановане погіршення у бік зменшення зарплати за 2 місяці, як того вимагають норми вище вказаних мною Законів та Кодексу про працю України, додатково просив надати йому змістовну відповідь на лист - вимогу у строки згідно до ЗУ «Про звернення громадян». ОСОБА_4 банком було отримано 18 квітня 2016 року, про що у позива є поштове підтвердження із підписом уповноваженої особи Руденко. Але станом на момент подачі позову, позивачу жодним чином не було надано відповідь з ОСОБА_4 банку, при цьому подовжується порушення його трудових та Конституційних прав щодо незаконного стягнення певної суми із заробітної плати за квітень та травень без офіційного, як того вимагає чинне законодавство попередження його про зміни умов та розмірів оплати праці в бік погіршення за 2 місяці. Крім того, як позивачу стало відомо, що його посаду планується скоротити з 01.06.2016 року відповідно до п. 1 ст.40 КЗпП України. Як вбачається з норм чинного законодавства, про наступне вивільнення працівники персонально попереджаються не пізніше, ніж за два місяці. Попередження про наступне звільнення, а не вивільнення, позивач отримав наприкінці квітня 2016 року, яке було позивачу надіслано поштою на його адресу реєстрації місця проживання, документ датується 30.03.2016 р., а дата звільнення фігурує з 01.06.2016 р.. Позивач вважає, що цей документ не відповідає нормам Законів та роз'яснень ВСУ щодо дотримання строків про попередження працівників, що мають буди вивільнені у зв'язку із ліквідацією підприємства, тому не може відлічувати собою строк двох місяців до звільнення через скорочення.
Сторони в судове засідання не зявились.
Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Заяв чи клопотань про розгляд справи у його відсутність від нього не надходило.
Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України відповідач був повідомлений належним чином про час та місце слухання справи.
Від представника відповідача в матеріалах справи є заперечення на позовну заяву, згідно яких він просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Щодо визнання незаконним наказу №177 від 21.03.2016р., зобов'язання про повідомлення щодо зміни умов плати в бік погіршення та стягнення заробітної плати. Згідно ст. 34 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП), простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Так, враховуючи закриття АТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» з 01.04.2016р. Мелітопольського відділення та для збереження частини заробітної плати Відповідачу, останньому було вручено наказ №117 бід 21.06.2016р. про призупинення його роботи внаслідок простою із встановленням на час простою заробітної плати в розмірі двох третин від встановленого Відповідачу посадового окладу.
Згідно ст. 103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.
Також, згідно ч.2 ст.29 Закону України «Про оплату праці», про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.
Однак, працівник повинен бути повідомлений за 2 місяці про зміни в бік погіршення умов оплати праці, відповідно до яких раніше провадилася оплата його праці, - про зміни тарифної ставки (окладу), доплат, надбавок, форми оплати праці, системи оплати праці, преміальної системи тощо.
При цьому, на час призупинення роботи Відповідача внаслідок простою, у останнього не змінились умови оплати праці (розмір окладу).
Тобто застосування попередження власником працівника за 2 місяці до запровадження зміни умов оплати праці при впровадженні простою (враховуючи відсутність зміни тарифної ставки (окладу), доплат, надбавок, форми оплати праці, системи оплати праці, преміальної системи тощо) законодавством не встановлено, а отже посилання Відповідача на незаконність вищевказаного наказу та неможливість Позивача застосовувати до останнього поняття «простою» та вимагання щодо стягнення з Відповідача не нараховану в повному обсязі заробітну плату починаючи з 01.04.2016р. є безпідставним.
Крім того, 03.06.2016 р. ОСОБА_4 управлінням держпраці у Київській області Державної інспекції України з питань праці, провадилась перевірка Відповідача з питань дотримання останнім законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, в ході перевірки якої не було виявлено жодних порушень КЗпП. зокрема щодо порядку звільнення працівників.
Щодо визнання наказу №177 від 21.03.2016р. нікчемним. Згідно ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Так, у відповідності до ст. 27 ЦК України, правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.
При цьому, 28.03.2016 р. Позивач схвалив такий наказ шляхом ознайомлення з ним під розпис, що вказує на його обізнаність про даний факт на про відсутність будь-яких заперечень з цього приводу.
Даний наказ Відповідача ніяким чином не обмежує можливість Позивача мати цивільні права (ст.27 ЦК України), а отже не існує жодних підстав для визнання його нікчемним.
Щодо невідповідності закону попередження про звільнення та вимоги відносно зобов'язання Відповідача про повідомлення Позивача відносно скорочення його посади. Згідно ст.40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно ст.49 КЗпП, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України, №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», в усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою ІІІ-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Тобто, Відповідач попередив Позивача у чіткій відповідності до законодавства.
Що стосується отримання Позивачем попередження про звільнення наприкінці квітня 2016 року. Враховуючи знаходження Позивача на простої станом на 30.06.2016 р., Відповідач своїм попередженням від 30.03.2016 р. попередив Позивача про скорочення його посади та наступне звільнення 01.06.2016 р. на підставі п.1 ст. 40 КЗпП. Тому, таке попередження було направлено Позивачу поштою за зареєстрованим місцем проживання Позивача. При цьому, Позивач не заперечує про факт отримання такого попередження, що вказує на його обізнаність про наступне скорочення його посади та звільнення.
Що стосується не запропонування іншої роботи. Згідно ч.2. ст.40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Враховуючи знаходження Відповідача в стадії ліквідації, закриття Мелітопольського відділення Відповідача та повного скорочення штату його працівників та як слідство відсутності вільних вакансій, останній не мав можливості запропонувати Позивачу роботу за спеціальністю або переведення на іншу роботу, а отже посилання на не вчинення Відповідачем вищевказаних дій є необґрунтованими.
Щодо стягнення з Відповідача грошових коштів в розмірі 23,27 гривень. 17 вересня 2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову №612 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк "ОСОБА_2 та Кредит" до категорії неплатоспроможних". Також, 17.09.2015 р. виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, своїм рішення №171, розпочала процедуру виведення АТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на 3 місяці по 17.12.2015 р.
Відповідно до вимог ст.77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» 17 грудня 2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ».
На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 18 грудня 2015 року №230 «Про початок процедури ліквідації АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень ліквідатора Банку».
Правові засади та порядок ліквідації банку визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зазначений закон є спеціальним відносно даних правовідносин та встановлює окремий порядок задоволення вимог вкладників та кредиторів банку.
За змістом ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку та тимчасова адміністрація, завершується банківська діяльність банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій, строк виконання всіх грошових зобовязань банку вважається таким, що настав: під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобовязань. крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
Також, ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Отже, чинним законодавством встановлений спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, а задоволення таких вимог кредиторів здійснюється за участю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб через відповідні позасудові механізми, передбачені чинним законодавством України.
Таким чином, іншого порядку задоволення вимог кредитора, ніж у встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спосіб, чинним законодавством не передбачено.
При цьому, у вересні 2016 року Відповідач уклав з ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» зарплатний проект, в рамках якого всім працівникам банку були випущені кредитній картки для зарахування на них заробітну плату.
Однак, в рамках даного зарплатного проекту, на відповідні картки зараховується лише поточна заробітна плата.
Отже Відповідач здійснив всі заходи для отримання Позивачем належних йому грошових коштів, які останній має право отримати в ПАТ ОСОБА_3 «Південний», який здійснює відповідні виплати кредиторам та вкладникам Відповідача.
Через неявку відповідача у судове засідання з невідомих причин у відповідності зі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви позивача про слухання справи за його відсутності та неявки відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що наказом №177 від 21.03.2016 року призупинено роботу ОСОБА_1 з 01.04.2016 року із зміною умов та розмірів оплати праці із посиланням на норми ст. 113 КЗпП України щодо оплати праці /а.с.6/.
30.03.2016 р. на адресу позивача від АТ «Банк «ОСОБА_2 та кредит» було надіслано попередження, що посада провідного юрисконсульта відділу стягнення проблемної заборгованості в судовому порядку управління примусового стягнення проблемних активів Південно-Східного регіону центру по роботі з проблемними активами, котру займає ОСОБА_1, скорочуються, трудовий договір розривається та ОСОБА_1 попереджається про наступне звільнення 01.06.2016 року згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України /а.с.8/.
Згідно ч.3 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Згідно ч.4 ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Згідно ст. 103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Як вбачається з п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (ч.3 ст.32 КЗпП), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення (ст.103 КЗпП) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження.
ОСОБА_6 України вимагає попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці під розписку із обовязком занесенням даної інформації до с особистої справи працівника, наказ №177 від 21.03.2016 року про призупинення роботи ОСОБА_1 з 01.04.2016 року із зміною умов та розмірів оплати праці із посиланням на норми ст. 113 КЗпП України щодо оплати праці, слід визнати незаконним та скасувати як такий, що прийнятий із порушенням законодавства про оплату праці.
Згідно наданої суду довідки головного бухгалтера ОСОБА_7 про заробітну плату ОСОБА_1, заробітну плату у розмірі дві третини від встановленого працівникові посадового окладу за квітень 2016 року позивачу було нараховано у розмірі 2 953,3 грн., за травень 3 005,33 грн., за червень 10 447,7 грн..
Таким чином, не нарахована у повному обсязі сума окладу ОСОБА_1 складає:
за квітень 2016 року - 1 476, 65 грн. (2 953,3 грн. : 2 х 3 = 4 429,95-2 953,3 = 1 476, 65 грн.),
за травень 2016 року - 1 502, 66 грн. (3 005,33 грн. : 2 х 3 = 4 507,99-3 005,33 = 1 502,66 грн.),
Аналізуючи вищевикладені обставини та вимоги діючого Законодавства України, суд не може прийняти до уваги ствердження представника відповідача, які викладені в запереченні на позовну заяву від 22.06.2016 року відносно перерахування відповідачем на картку ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», яку було випущено для працівника банку ОСОБА_1 заробітної плати, оскільки з наданої виписки за рахунком (а.с.66) неможливо зробити висновок щодо суми, яка стосується заробітної плати за оспорюваний період часу. Інших доказів з боку відповідача - суду надано не було.
Вирішуючи питання про зобовязання Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та кредит» повідомити позивача належним чином про зміну умов та розмірів оплати праці в бік погіршення відповідно до вимог чинного законодавства починаючи з дати вступу рішення суду по цій справі у законну силу та про зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та кредит» повідомити позивача належним чином про заплановане скорочення його посади згідно до п.1 ст. 40 КЗпПУ відповідно до вимог чинного законодавства починаючи з дати вступу рішення суду по цій справі у законну силу суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні, оскільки даним рішенням Наказ №177 від 21.03.2016 року щодо призупинення роботи ОСОБА_1 з 01.04.2016 року у частині зміни умов та розмірів оплати у бік погіршення визнаний незаконним та скасований. Крім того, 07.06.2016 року ОСОБА_1 був звільнений з посади у звязку з ліквідацією банку, а Наказ про звільнення позивач не оскаржує.
Щодо заявлених позивачем вимог про притягнення винних осіб відповідача до відповідальності згідно до норм ст. 41 КУпАП через порушення трудових прав позивача, суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні, оскільки питання про притягнення осіб до адміністративної відповідальності вирішується кодексом України про адміністративні правопорушення та це питання не може бути вирішено при розгляді цивільної справи.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Крім того, оскільки позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2 756 грн. 00 коп..
Керуючись ст.ст.32, 40, 49, 103 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 218, 367 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до АТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати та зобовязання вчинити дії задовольнити частково:
Визнати незаконним та скасувати Наказ №177 від 21.03.2016 року Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та кредит» відносно призупинення роботи внаслідок простою з 01.04.2016 року провідного юрисконсульта відділу стягнення проблемної заборгованості в судовому порядку управління примусового стягнення проблемних активів Південно-Східного регіону центру по роботі з проблемними активами ОСОБА_1 та нарахування заробітної плати за час простою та виплати відповідно до ч.1 ст.113 КЗпП України в розмірі 2/3 частини від встановленого працівникові посадового окладу.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.В. Колодіна