Справа №461/9371/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2016 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Котельви К.О.,

при секретарі Білоус М.І.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ ОСОБА_4» про визнання договору недійсним,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ ОСОБА_4», в якому просить визнати недійсним кредитний договір №R5B від 14.10.2013 року, зобовязати відповідача прийняти суму залишку заборгованості рівними частинами, у термін не менший, ніж передбачалось кредитним договором, мотивуючи позов тим, що 14.10.2013 року між ним як позичальником та ПАТ «ВТБ БАНК» було укладено кредитний договір №R5В. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. За умовами договору, ОСОБА_4 зобовязався надати позичальнику споживчий кредит у сумі 70800,00 грн., а позичальник - повернути кредит до 14.10.17 р. та сплатити відсотки за користування у розмірі 24 % річних. Проте, підписання зазначеного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку банку, а саме: інформація зазначена в п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» майже у повному обсязі йому не була надана. Окрім того, договір про надання споживчого кредиту суперечить ряду норм чинного законодавства, а саме:

п. 4.10. «... розмір процентів за користування Кредитом під час дії цього Договору, залежно від зміни облікової політики Національного банку України, ... або в інших випадках може бути змінений Банком...»

п. 4.12. «Сторони дійшли згоди, що у випадку зміни Правил, виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором за зміненими Правилами є підтвердженням згоди та приєднання до них та не потребує додаткового узгодження Сторонами»

п. 4.13. «Сторони дійшли згоди, що у разі не згоди Позичальника із зміненими умовами Правил... через 60 (шістдесят) календарних днів з дати відповідних змін строк повернення Кредиту за цим Договором вважається таким, що настав».

ОСОБА_4, як зазначено в ч. 4 п. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Більш того, п. 10 цієї ж статті встановлено, що якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 2 п. 2 ст. 651 ЦК України істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору Втім, виходячи зі змісту кредитного договору вбачається, що ОСОБА_4 надав собі право, за власним бажанням та будь-коли, змінювати відсоткову ставку, а Клієнт не має права відмовитися від таких змін так як відмова автоматично призводить до дострокового повернення кредиту та інших грошових зобов'язань за кредитною угодою. Більш того, ОСОБА_4 вважає істотними усі без виключення положення договору. Також, такими, що суперечать вимогам чинного законодавства є положення оспорюваного договору в частині розкриття Банком конфіденційної інформації про Позичальника без письмової згоди останнього, а саме: п. 6.6.. 6.7. Договору. Адже, ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено обов'язок банків щодо збереження банківської таємниці. Також, відповідачем, під час укладання оспорюваного договору, не було дотримано вимог Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Так. у п. п. 3.1, 3.2 , 3.4 Постанови Правління НБУ деталізується, які положення повинні міститися в кредитному договорі або додатку до нього:

-значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку.

-перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, пов'язаних з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

-перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб відповідно до вимог законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі при страхуванні предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії при купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та відсотків за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо) .

-у кредитному договорі повинен міститися графік платежів (згідно з термінами, вказаними у договорі - щомісяця, щокварталу і т.д.) в розрізі сум погашення основного боргу, сплати відсотків за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг.

Частиною 3 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Стаття 14 Цивільного кодексу України встановлює, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно п. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. ОСОБА_4 порушив принципи свободи волевиявлення та справедливості. Адже, сторони договору ні про що не домовлялись - цей договір був запропонований Банком, як договір приєднання форма якого, затверджена правлінням Банку. Відтак, всі пропозиції Позичальника про внесення змін та доповнень були категорично відхилені. Таким чином, кредитний договір має бути в цілому на вимогу споживача визнаним недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав внесений позов, надав пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях. Просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За оспорюваним кредитним договором відповідач надав позивачу кредит в сумі 70 800,00 гривень, строком до 14.10.2017 р. зі сплатою 24% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Також, відповідно до п. 6.2, 6.3 Кредитного договору перед укладенням договору Позичальник ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження Банку, про умови кредитування та Позичальник погодився із діючими умовами банківських та супутніх послуг, які сплачуються Позичальником відповідно до Графіку згідно з додатком, який є невід'ємною частиною Кредитного договору та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами є несправедливими для позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись.

Враховуючи цю обставину немає підстав вважати, що ці положення створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Судом встановлено, що при підписанні оскаржуваного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що посилається позивач.

Суд не погоджується з вимогами що до визнання недійсним вказаного договору де також зазначається про невиконання обов'язку кредитодавцем повідомити споживачів у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та надати іншу інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак в абз.2 зазначеної частини статті передбачені наслідки ненадання такої інформації кредитодавцем, які містяться в ст.ст. 15 і 23 вищезазначеного Закону та передбачають розірвання договору, відшкодування збитків та штрафні санкції, однак не передбачають визнання його недійсним.

Відповідачем не вказано які саме умови оспорюваного договору є несправедливими, відповідно до переліку умов передбаченого ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також в чому полягає нечесна підприємницька практика банку згідно ст. 19 зазначеного Закону.

За таких обставин оспорюваний договір відповідає правилам встановленим ст.ст. 626, 627, 634 ЦК України.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов, а саме предмету Договору, умов забезпечення кредиту, прав та обов'язків сторін, відповідальності сторін, строків дії Договору.

Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

П.З ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому.

Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Позивач посилається на те, що даний Договір був укладений під впливом омани, що тягне недійсність правочину.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обставинами, що мають істотне значення, в силу ст.229 ЦК України, є інформація щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Позивач посилається на те, що при укладенні Договору про відкриття кредитної лінії відповідач не надав повну інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», чим ввів його в оману.

Однак не зазначено, які саме обставини, що мають істотне значення при укладенні оспорюваного Договору не були навмисно повідомлені Банком, і які могли перешкоджати вчиненню правочину.

Обставини, які зазначає позивач у своїй заяві, а саме посилання на ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідають положенням ст.ст.229, 230 ЦК України щодо визнання даного правочину таким, що укладений під впливом омани.

Крім того, договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача.

Умови спірного кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки вони не містять істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Доказів того, що при укладенні кредитного договору з боку відповідача мали місце дії, які призвели до омани позивача (що є підставою для визнання договору недійсним), позивачем не доведено.

Твердження позивача про недійсність кредитного договору на підставі введення його в оману спростовується наступним:

За змістом ст. 230 ЦК України обман є свідомим введенням в оману іншої сторони щодо обставин, які мають істотне значення (тобто, якщо в разі адекватного розуміння потерпілою стороною цих обставин є дуже вірогідним, що правочин не було б укладено), і може виражатися у: 1) повідомленні завідомо неправдивих відомостей, що вплинули на волю потерпілої сторони; 2) запереченні обставин, що можуть перешкодити укладенню правочину, а також 3) у їхньому свідомому замовчуванні.

В розумінні статті 230 ЦК України істотними обставинами є обставини, що стосуються природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину. є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.» (ухвала Верховного суду України від 20.04.2011 року №6- 61027св10).

Згідно пункту 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними (надалі за текстом - Пленум ВСУ), наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, для ухвалення обґрунтованого рішення про визнання недійсним договору на підставі норми ст. 230 ЦК України (омана позичальника банком), Позивачем має бути доведено (з огляду на вимоги ст.ст. 10-11 Цивільного процесуального кодексу України (змагальність та диспозитивність цивільного судочинства) та рекомендації Пленуму ВСУ) в ході судового розгляду:

-наявність факту обману відносно позичальника;

-істотність умов щодо яких позичальника введено оману;

-умисел Банку.

Виключно за доведеності вказаних трьох складових у сукупності до спірних правовідносин може бути застосовано статтю 230 ЦК України, і фактично її не може бути застосована до правовідносин між позичальником та банком щодо кредитних правовідносин, зокрема в зв'язку з складністю доказування умислу з боку Банку.

Таким чином, права позивача, при укладенні та виконанні вищезазначеного договору порушені не були, оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при укладенні та виконанні договору відповідачем не допущено та судом не встановлено, а тому суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог та вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 3-11,88,212-215, 224-228 ЦПК України,суд

вирішив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Котельва К.О.