Справа № 159/931/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/773/1807/16 Категорія: 27 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Шевчук Л. Я.,

суддів Киці С. І., Данилюк В. А.,

секретар с/з ОСОБА_1,

з участю:

представника відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд в березні 2016 року з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки. Позов мотивовано тим, що 12.05.2009 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») був укладений договір поруки № 5134, за умовами якого поручитель зобовязувалась перед кредитором ВАТ «Державний ощадний банк України» відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне виконання позичальником ОСОБА_4 своїх зобовязань за кредитним договором № 2942 від 04.05.2007 року. Позивач вважає даний договір поруки таким, що укладений з порушенням норм діючого законодавства, оскільки на час його укладення, а саме 12.05.2009 року ОСОБА_4 уже не виконував своїх зобовязань за кредитним договором, а справа щодо стягнення з позичальника кредитної заборгованості перебувала у провадженні суду. Позивач також вказує, що відповідачі за зловмисною домовленістю між собою спонукали її до укладення договору поруки, що не відповідало її волевиявленню. А тому позивач просила суд визнати недійсним договір поруки № 5134, укладений 12.05.2009 року між нею, ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обємі.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» - ОСОБА_2 апеляційну скаргу позивача заперечила, просила її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Інші особи в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені судом про час та місце судового розгляду, а тому апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до умов кредитного договору № 2942 від 04.05.2007 року Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» був наданий кредит позичальнику ОСОБА_4 в сумі 106224 грн. 65 коп. для споживчих потреб під 18% річних з остаточним терміном повернення не пізніше 02.05.2014 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором між банком, позичальником ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 5134 від 12.05.2009 року, за яким поручитель ОСОБА_3 взяла на себе зобовязання відповідати перед банком солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в мабутньому (а.с. 17).

В звязку з невиконанням позичальником своїх зобовязань за кредитним договором заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.06.2009 року з позичальника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно в користь кредитора ВАТ «Державний ощадний банк України» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 102001,56 грн. (а.с.7-9).

Також рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30.04.2013 року, яке набрало законної сили, з поручителя ОСОБА_3 в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» стягнуто 102695,15 грн. заборгованості по кредитному договору та 1026, 47 грн. судових витрат у справі (а.с.18, 19).

Судом встановлено, що дане рішення поручитель ОСОБА_3 отримала 14.05.2013 року.

Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Позивач ОСОБА_3 не оспорює факту підписання нею договору поруки.

Поручитель ОСОБА_3 в своїй позовній заяві просила суд визнати недійсним договір поруки з тих підстав, що на час укладення договору поруки відповідачі не повідомили її про те, що позичальник ОСОБА_4 належним чином не виконує своїх зобовязань за кредитним договором, а також не повідомили про те, що кредитний договір забезпечений договором майнової застави, чим ввели її в оману.

Верховний Суд України у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова № 9) розяснив, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 постанови № 9).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається позивач щодо визнання договору поруки недійсним, не є підставами в розумінні вимог статті 215 ЦК України для визнання вчиненого правочину недійсним.

Крім того, позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору, їй не було відомо про наявність простроченої заборгованості по кредитному договору, а також того, що її волевиявлення на укладення правочину не було вільним.

Доводи апеляційної скарги позивача колегія суддів вважає такими, які не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді