Справа № 352/1014/15-ц
Провадження № 22-ц/779/35/2016
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Фединяка В.Д., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представників апелянта ОСОБА_2 та ОСОБА_3, представника відповідача Тисменицької районної ради - Літаренко Л.Ю., позивача ОСОБА_6, його представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Тисменицької районної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_8 про визнання незаконною та скасування постанови за апеляційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 на рішення Тисменицького районного суду від 23 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до Тисменицької районної ради про визнання незаконною та скасування постанови, мотивуючи позов тим, що постановою Тисменицької районної комісії Тисменицької районної ради з питань поновлення прав реабілітованих №40 від 12.06.1992 року житловий будинок у с. Липівка повернуто ОСОБА_10. З постанови комісії вбачається, що в даному будинку з 1950 року проживає ОСОБА_11. На підставі заповіту, складеного ОСОБА_11 13.10.2014 року та посвідченого секретарем Липівської сільської ради, ОСОБА_6 є спадкоємцем усього майна за її заповітом. Звернувшись в нотаріальну контору для прийняття спадщини, він дізнався, що ухвалою Тисменицького районного суду накладено арешт на будинковолодіння АДРЕСА_1. Підставою для вжиття заходів забезпечення став позов ОСОБА_8 про визнання права власності на дане будинковолодіння.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 28 вересня 2015 року залучено по справі за позовом ОСОБА_6 до Тисменицької районної ради про визнання незаконним та скасування постанови, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_8.

Рішенням Тисменицького районного суду від 23 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано незаконною та скасовано постанову Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих за №40 від 12.06.1992 року про повернення будинку у с. Липівка ОСОБА_10.

Не погодившись з даним рішенням, представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам закону та порушує права ОСОБА_8

Апелянт вказав, що відповідно до постанови Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих за №40 від 12.06.1992 року враховуючи похилий вік ОСОБА_11 та згоду ОСОБА_10 дозволено їй проживати в спірному будинку без права заповіту іншим (а.с. 34), тому ОСОБА_11, заселившись у конфіскований у сім'ї ОСОБА_8 будинок, мала право тільки на проживання в ньому і таке її право порушено не було.

Апелянт зазначив, що на підставі рішення від 14.03.1995 року ОСОБА_11 було визначено та виплачено вартість конфіскованого в часи репресій у її сім'ї майна. Дане рішення було ухвалено за результатами розгляду заяви ОСОБА_11, поданої 29.09.1992 року, в якій вона зазначала, що проживає в будинку, який був наданий її сім'ї, але з'явився власник даного будинку, який на неї претендує. З даного документу можна зробити висновок, що ОСОБА_11 було відомо, що будинок в якому вона проживала повернуто власнику - чоловікові ОСОБА_8, однак вона не заперечувала даного рішення, а зверталася за відшкодуванням конфіскованого власного майна.

На думку апелянта, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, а саме таким є позов про визнання незаконним та скасування постанови комісії з питань поновлення прав реабілітованих Тисменицької районної ради підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що постановою Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих за №40 від 12.06.1992 року повернуто будинок у с. Липівка ОСОБА_10 (а.с.4, 34). При тому, на підставі п. 2 цієї ж постанови дозволено ОСОБА_11 проживати у цьому будинку без права заповіту іншим, враховуючи її похилий вік та згоду ОСОБА_10

Згідно довідки Липівської сільської ради № 153 від 05.05.2015р. ОСОБА_11 проживала у будинку АДРЕСА_1 з 1953 року. (а.с. 47).

Відповідно до технічного паспорта будинку, останній побудований у 1968 році.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ч. 2 ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», п.9 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» дійшовши висновку, що комісія Тисьменицького району з питань поновлення прав реабілітованих, прийнявши рішення про повернення будинку ОСОБА_10 не дотрималася вимог закону, оскільки ОСОБА_11 та її батьками було здійснено суттєву перебудову будинковолодіння АДРЕСА_1.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої ст. 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України ). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України ) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.ст. 3 та 4 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітовано всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями.

Поновлено реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

В силу ч. 2 ст. 5 зазначеного Закону вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна.

Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів.

Заяви про компенсацію та повернення майна подаються не пізніше трьох років з моменту набрання чинності цим Законом або з дня одержання особою довідки про реабілітацію згідно з цим Законом.

Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 9 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 24 грудня 1993 року, реабілітовані згідно із статтями 1 та 3 цього Закону особи (їх спадкоємці першої черги) мають право на повернення (відшкодування вартості) вилучених у них будинків, майна (стаття 5).

Можливість повернення реабілітованому будинку (його частини) в натурі вирішується з урахуванням конкретних обставин: правомочного проживання там громадян, більшого порівняно з його вартістю розміру затрат на перебудову, потреби у продовженні його використання для соціальних потреб (дитячих закладів, лікарень тощо).

Не можуть бути повернені жилі будівлі, будинки реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24 червня 1991 року № 48 «Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» затверджені Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям та Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих.

За приписами п.п. 10, 12, 13 та 16, 28 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям комісії визначають склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому, і встановлюють його вартість на підставі документів про вилучення і реалізацію майна, одержуваних з архівів та інших установ. Вилучені будівлі та інше майно (якщо будинок не зайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель і майна. Майно реабілітованим повертають державні органи, підприємства та організації незалежно від форм власності (у тому числі колективні сільськогосподарські підприємства), об'єднання громадян або їхні правонаступники, громадяни чи їхні спадкоємці, яким майно первинно було передано безкоштовно. Згідно з пунктами 13 і 14 цього Положення юридичні та фізичні особи повертають реабілітованим майно або відшкодовують його вартість в установлені комісією строки, але не пізніше одного року після прийняття рішення. Рішення комісії про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості підлягають обов'язковому виконанню всіма органами державної виконавчої влади, підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями, колективними сільськогосподарськими підприємствами, об'єднаннями громадян або їхніми правонаступниками, а також громадянами чи їхніми спадкоємцями.

Порядок оскарження рішень комісії передбачений у п. 29 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям та п. 11 Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих, відповідно до яких рішення комісії з питань виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості можуть бути оскаржені реабілітованими (або їхніми спадкоємцями) та іншими заінтересованими громадянами відповідно до комісії Верховної Ради Республіки Крим, обласної, Київської та Севастопольської міських комісій. В разі незадоволення прийнятими рішеннями ці громадяни можуть звернутися за розв'язанням спору до суду.

Із матеріалів справи виходить, що ОСОБА_11 склала заповіт на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є позивачем по справі, якому вона заповіла все її майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося б і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право. Зазначений заповіт посвідчений секретарем Липівської сільської ради 13 жовтня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 83. Спадкова справа заведена на підставі заяви ОСОБА_6 (а.с.5).

Відповідно до технічного паспорта на жилий будинок індивідуального житлового фонду, виданого 03.03.1991 року, ОСОБА_11 належав житловий будинок по АДРЕСА_1.

Із свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Липівської сільської ради від 18 жовтня 2000 року виходить, що ОСОБА_11 належало на праві приватної власності будинковолодіння АДРЕСА_1, яке в цілому складалося з житлового будинку та господарських будівель. Зазначене свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Липівської сільської ради народних депутатів Тисменицького району Івано-Франківської області № 24 від 26 жовтня 1999 року. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 18.10.2000 року, реєстровий запис № 85 у книзі № 1(а.с.55). Крім того, 02 грудня 2009р. здійснена реєстрація Державного акта на право власності на земельну ділянку, розміром 0,2500 га, розташовану по АДРЕСА_1 (а.с.44).

Із довідки, виданої Обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно архівних даних 18.10.2000 року за ОСОБА_11 було зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1. Переходів права власності на даний об'єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось. Станом на 18.10.2000р. (момент здійснення реєстрації права власності) до складу домоволодіння входили житловий будинок (літера А), загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 20,0 кв.м., який мав 25% зносу, сарай (літера Б), загальною площею 21,5 кв.м., який мав 25% зносу, сарай (літера В), загальною площею 29,5 кв.м., який мав 30% зносу, сарай (літера Г), загальною площею 5,4 кв.м., який мав 30% зносу. В ході проведення обстеження 10.03.2015 року встановлено, що технічні характеристики об'єкта не змінились. (а.с.57).

Із матеріалів справи вбачається, що на розгляді комісії з прав реабілітованих перебували матеріали щодо поновлення прав реабілітованих ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.113), дружиною якого ОСОБА_8 (а.с.121) 03 квітня 2015 року подавалася заява державному нотаріусу Тисменицької державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на будинковолодіння по АДРЕСА_1. У видачі такого свідоцтва їй відмовлено постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 квітня 2015 року (а.с.122).

Оцінюючи усі у сукупності докази, наявні у матеріалах справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки позивачем оспорюється постанова № 40 Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року, яка є правовим актом індивідуальної дії, виданим суб'єктом владних повноважень, який стосувався прав та законних інтересів ОСОБА_11, був пов'язаний нерозривно з її особою і який нею не був оскаржений відповідно до закону за її життя впродовж двадцяти двох років.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача та його представника про те, що померлій ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_11 не було відомо за життя про наявність такої постанови не заслуговують на увагу, оскільки у матеріалах справи наявна її заява про те, що їй було відомо про звернення власника будинковолодіння до комісії з прав реабілітованих і у зв'язку з тим вона просила комісію допитати свідків (а.с.76). З огляду на це вона повинна була знати, що за результатами розгляду комісією питань реабілітованих з приводу повернення майна чи виплату компенсації за майно ухвалюється рішення. Тим більше, вона також зверталася до комісії за вирішенням питання про виплату грошової компенсації (повернення вартості конфіскованого майна) у зв'язку із конфіскацією майна, належного її батькові ОСОБА_12 (а.с.80-89), що свідчить про те, що процедура розгляду зазначених питань комісією з прав реабілітованих їй була відома.

Крім того, у оскаржуваній постанові не індивідуалізовано будинок, який підлягав поверненню ОСОБА_10, а саме не зазначена його адреса, технічні характеристики та вартість. За життя ОСОБА_10, до ІНФОРМАЦІЯ_3, протягом дев'яти років, зазначена постанова реалізована не була (не був отриманий на її підставі правовстановлюючий документ та фактично будинок не був повернутий у строк, передбачений п. 16 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям.

Оскільки в силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), померла ОСОБА_11 не скористалася своїм правом щодо оскарження постанови комісії з прав реабілітованих, тому у позивача відсутнє право на оскарження цієї постанови, оскільки вона не стосується його прав та інтересів, які виникли у нього лише з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11 (ст.1220 ЦК України). Наявність цієї постанови не перешкоджає позивачу реалізувати своє право на спадщину після смерті ОСОБА_11

Крім того, колегія суддів зауважує, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства через наявність майнового інтересу суб'єкта спору (позивача), оскільки він обумовлений порушенням приватного права (спадкового) позивача, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, не дивлячись на те, що до захисту приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень. Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Оскільки правовідносини між сторонами у даній справі (позивачем та відповідачем) виникли з цивільних відносин у зв'язку зі спадкуванням майна після смерті ОСОБА_13, а захист у такому разі порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів здійснюється згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України.

Отже, при розгляді даної справи неповно з'ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду від 23 жовтня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до Тисменицької районної ради про визнання незаконною та скасування постанови Тисменицької районної комісії Тисменицької районної ради з питань поновлення прав реабілітованих №40 від 12.06.1992 року відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк

Я.Ю. Ковалюк