Справа № 639/5732/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 р. Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого судді Єрмоленко В.Б.

при секретарі Слюсаревій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення в будинок,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом вселення в буд. 3 по вул. І. Минайленка в м.Харкові, посилаючись на те, що частина цього будинку, де він зареєстрований, належить йому на праві власності в порядку спадкування.З 2012 р. по 09.04.2015 р. позивач перебував в місцях позбавлення волі та після звільнення прибув до свого помешкання, але сестра ОСОБА_2 не впустила навіть у калитку подвіря, мотивуючи свої дії тим, що нібито позивач втратив право користування жилим приміщенням. З цього приводу, як стверджує ОСОБА_1 він звертався до поліції, але його порадили звернутися з позовом до суду.

Відповідачка проти позову не заперечувала, але пояснила, що ОСОБА_1 мешкає у дружини, з якою побрався у січні 2015 р., проживати за місцем реєстрації не збирався, бо порядок користування будинком не визначено, прийшов у нетверезому стані, тому зять відповідачки не пустив його в будинок, де проживає сімя дочки ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми.

Суд , вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і надані докази, приходить до наступного.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 18.08.2009 р. за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано право власності за кожним на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по вул.І.Минайленка, 3 в м.Харкові, в порядку спадкування за законом після смерті бабусі ОСОБА_4, яка померла 29.04.2003 р. Інші 2/3 частини будинку належать родичам сторін.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Поняття права власності визначено законодавцем у ч. 1 ст. 316 ЦК України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частиною 3 ст. 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Права власника житлового будинку, квартири зафіксовані у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житлом для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

В судовому засіданні відповідачка не заперечувала того факту, що ОСОБА_1 має право власності і право проживання в будинку, але пояснила, що в частині будинку, яка належить їй і брату, проживає сімя доньки , а право користування приміщеннями не визначено.

Отже, своїми діями відповідачка порушує житлові права і перешкоджає ОСОБА_1 у здійсненні його прав власника.При цьому, ОСОБА_2 погоджується з тим, що позивач не може потрапити до будинку.

Як вбачається з висновку від 09.06.2016 р., затвердженого начальником Жовтневого відділення поліції Київського відділу поліції ГУ Національної поліції України в Харківській області, ОСОБА_1 з приводу перешкод в користуванні житловою площею будинку звертався до відділення.

За таких обставин, суд вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 жилим приміщенням та вселити його до будинку .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 15, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 150 Житлового Кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 1/6 частинами будинку 3 по вул. І.Минайленко в м.Харкові шляхом вселення його у вищезазначений будинок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя