АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.

секретаря: Скакун К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» про захист прав споживача та визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» на заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 в липні 2016 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» про захист прав споживача та визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 березня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» було укладено договір фінансового лізингу №002037, згідно умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати йому на умовах даного договору майно у користування, а саме: транспортний засіб марки Dоngfeng, модель DF 244 D, а він зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Того ж дня він сплатив згідно договору кошти у сумі 76 000,00 грн.. 25 березня 2016 року на адресу відповідача було направлено заяву про розірвання даного договору з вимогою повернення сплачених ним коштів у розмірі 76 000,00 грн.

Однак, згідно отриманого від відповідача листа №1782 від 12 квітня 2016 року, дані кошти були зараховані, як адміністративний платіж у розмірі 18 566,00 грн. та аванс у розмірі 57 434,00 грн.. Керуючись ст.12 п.12.1 договору, відповідач відмовив йому у поверненні

_______________________________________________________________________________________________________________________________________

№22-ц/794/1582/16 Головуючий у 1 інстанції: Пилипюк І.В.

Категорія:57 Доповідач: Литвинюк І.М.

адміністративного платежу у розмірі 18 566,00 грн., а щодо авансу у розмірі 57 434,00 грн. повідомив, що йому буде повернуто тільки 60%, тобто 34 460,40 грн..

Після розірвання укладеного договору, відповідач повернув йому кошти у розмірі 34 460,40 грн.

Вважає, що договір фінансового лізингу №002037 від 15 березня 2016 року між ним та відповідачем є нікчемним, оскільки жодних відомостей про наявність у відповідача ліцензії на здійснення ним фінансових послуг такого характеру немає.

Також вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між ними, містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», а договору - недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України.

Зазначав, що договір фінансового лізингу №002037 від 15 березня 2016 року між ними нотаріально посвідчено не було, отже він є нікчемним, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-2766цс15.

Враховуючи те, що ним сплачено кошти у сумі 76 000,00 грн. згідно квитанції від 15 березня 2016 року за спірним (нікчемним) договором, однак відповідачем частково було повернуто кошти у сумі 34 460,40 грн., тому з відповідача необхідно стягнути 41 539,60 грн..

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним (нікчемним) договір фінансового лізингу №002037 від 15 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто».

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь ОСОБА_1 адміністративний платіж у сумі 18 566,00 грн. та аванс у сумі 22 973,60 грн., сплачені за договором фінансового лізингу №002037 від 15 березня 2016 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На дане рішення відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення є незаконним і ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті нечесної підприємницької діяльності було введено в оману споживача щодо істотних умов договору, оскільки умови договору є несправедливими та непрозорими, порушують принцип добросовісності, внаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак, пославшись на приписи ч. 1 ст. 203, ст. 215 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», визнав недійсним договір фінансового лізингу, наслідком чого є повернення позивачу сплачених коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону) (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року).

Колегія суддів вважає, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 15 березня 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно додатку № 2 (специфікація) до договору предмет лізингу не визначений: відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України, тощо.

Лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний, в такому разі адміністративний платіж не повертається, а також накладаються додаткові фінансові санкції (п. 12.1 Договору).

Договором також передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені кошти без врахування сплаченого адміністративного платежу (п. 3.2.7 Договору).

Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду.

Умовами договору також передбачено ймовірне подорожчання предмету лізингу, однак обов'язку лізінгодавця щодо повернення сплаченого авансового платежу (як надмірно сплаченої суми) у випадку придбання товару за нижчою ціною не передбачено.

Таким чином, умови договору суттєво обмежують права позивача, як споживача та звужують обов'язки відповідача, що в свою чергу тягне за собою виключення його відповідальності за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару.

Крім цього, згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Враховуючи викладене, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, оскільки в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін., суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства лізинг за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року.

Відповідно до п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що всупереч вимогам законодавства у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб на час укладення оспорюваного договору, який також, в порушення вимог ст. 799 ЦК України не було посвідчено нотаріально.

При цьому судами правильно зазначено, що у змісті оспорюваного договору фінансового лізингу, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі та якості предмета лізингу, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. а тому дійшов обґрунтованого висновку про визнання його недійсним відповідно до ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» із стягненням коштів.

Із змісту апеляційної скарги, матеріалів справи оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» відхилити.

Заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: