Єдиний унікальний номер 725/694/15-ц
Номер провадження 2/725/147/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Войтун О. Б.

при секретарі Ільєвській О.С.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

та представників відповідачів Зимовець А.О., ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року позивачі звернулись до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилались на те, що 23.12.1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 було укладено шлюб під час якого у них народилась донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом з дитинства. Після укладення шлюбу подружжя разом з донькою та сином ОСОБА_1 від першого шлюбу - ОСОБА_8, почали разом проживати у АДРЕСА_1. Вказана квартира на підставі договору довічного утримання від 22.03.1994 року, укладеного між ОСОБА_1 та її бабусею ОСОБА_12 перейшла у власність родини ОСОБА_1. На момент приживання родини у зазначеній квартирі, остання складалась з двох суміжних кімнат загальною площею 36,0 кв.м., кухні 14,0 кв.м., коридору 4,0 кв.м., комори 1,8 кв.м., без ванної кімнати та зі зручностями у дворі. Такі умови проживання були не сприятливими для двох дітей-інвалідів, а тому родина потребувала покращення житлових умов.

На підставі рішення виконавчого комітету Першотравневої районної ради народних депутатів Чернівецької області від 23.05.1990 року № 122/6 ОСОБА_9 був поставлений на квартирний облік. В подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10.06.2008 року №432/11 та №603/16 від 12.08.2008 року йому разом з сім'єю із чотирьох чоловік (дружина - ОСОБА_1, донька - ОСОБА_7 та син ОСОБА_8.), був виданий ордер серії НОМЕР_1 на право зайняття житлового приміщення житловою площею 20,00 кв.м., яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою АДРЕСА_4. Підставою виділення житла відповідачу стали наданні ним документи до яких також входив медичний висновок Чернівецької обласної психіатричної лікарні №3 від 08.05.2007 року відповідно до якого встановлено неможливість проживання ОСОБА_8 в комунальній квартирі в одній кімнаті з членами своєї сім'ї.

Вселившись в отриману квартиру, ОСОБА_1 разом з чоловіком зробили в ній косметичний ремонт, за спільні грошові кошти придбали газове обладнання та побутову техніку, яке на даний момент в порядку виконання ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці про забезпечення позову описане державним виконавцем та передане ОСОБА_1 на зберігання.

Зазначали, що з моменту вселення в отриману відповідачем квартиру, позивачі були зареєстровані за вказаною адресою, проте в період важкої хвороби ОСОБА_1 відповідач самостійно зняв їх з реєстраційного обліку, про що ОСОБА_1 дізналась, отримавши свій паспорт та паспорт сина з відміткою про реєстрацію за адресою у квартирі АДРЕСА_1. Такий вчинок відповідач пояснив необхідністю того щоб у квартирі по вул. Борщівській хтось був зареєстрований. Зазначала, що у неї та дітей не було наміру зніматись з реєстраційного обліку у спірній квартирі по вул. Кармелюка, проте у зв'язку з довірливими відносинами з відповідачем, особливої уваги таким його діям не приділила.

Посилались на те, що у відповідності до розпорядження органу приватизації №47967 від 28.10.2008 року та №37-Ж від 12.11.2014 року, прийнятого за наслідками розгляду заяви ОСОБА_9 від 29.09.2008 року, ДЖКГ ЧМР вирішено передати в особисту приватну власність ОСОБА_9 квартиру по вул.. Кармелюка, 110Б/44 в м. Чернівці та на підставі вказаного розпорядження 28.10.2008 року відповідачу було видану свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Особливу увагу позивачі звертають на той факт, що всі дії від отримання вказаної квартири до її приватизації були вчиненні відповідачем за період менше ніж 3 місяці, що на їх думку свідчить про зловмисність дій ОСОБА_9 спрямованих на позбавлення їх права на спірне нерухоме майно.

Вважають, що приватизацію ОСОБА_9 спірної квартири слід визнати недійсною, оскільки ОСОБА_13 та ОСОБА_8, як повнолітні члени сім'ї відповідача не надавали своєї згоди на таку приватизації, а також орган приватизації не врахував той факт, що відповідно до рішення ВК ЧМР №603/16 від 12.08.2008 року вони набули права користування спірним житловим приміщенням. Крім того, ОСОБА_9 23.02.1998 року набув громадянства Російської Федерації, а тому в силу положень ст. 1 Закону України «Про приватизації державного житлового фонду», відповідно до якої право на приватизацію мають лише громадяни України, останній не міг приватизувати спірну квартиру, будучи громадянином іншої держави. Також, вважають, що оскаржувана приватизація порушує права ОСОБА_7, як дитини-інваліда, яка у зв'язку з особливостями своєї хвороби позбавлена права проживати в ізольованій квартирі з усіма зручностями та має право на першочергове отримання житла.

Про обставини приватизації спірної квартири позивачам стало відомо під час судового розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя в рамках якої розглядається спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 щодо набутого під час шлюбу майна.

На підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2014 року ОСОБА_9 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_10, після чого відповідно до договору купівлі-продажу від 24.11.2014 року ОСОБА_10 відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_11 та на даний час спірне нерухоме майно перебуває у його власності. Вважає, що вказані договори слід визнати недійсними через їх фіктивність та з підстав їх невідповідності вимогам закону в момент вчинення.

Вказували на те, що спірний договір укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не був спрямований на настання реальних наслідків набуття покупцем нерухомості у власність, що підтверджується поясненнями ОСОБА_10, які той надавав органу досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001538 за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України внесеного в ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_1 Так, ОСОБА_10 пояснив, що продавець, є його кумом, та маючи на меті виїзд за кордон до Російської Федерації, вирішив переоформити вказану квартиру на нього на той випадок якщо він не повернеться, а в разі повернення ОСОБА_10 мав повернути квартиру назад у його власність. При цьому жодних грошових коштів за купівлю квартири він продавцю не передавав.

Щодо договору купівлі-продажу від 24.11.2014 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11, вказували, що він був укладений в період дії ухвал Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.10.2014 року та ухвали цього ж суду від 24.11.2014 року (яка в подальшому була скасована ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 04.02.2015 року в частині арешту спірної квартири), відповідно до яких було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2. З метою примусового виконання ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.10.2014 року судом було надано дозвіл державному виконавцю на примусове проникнення до спірного житла, яке відбулось 18.11.2014 року за участю ОСОБА_10, що свідчить про те, що йому було відомо про наявність обтяження на належній йому на той момент квартирі та не зважаючи на це останній відчужив цю квартиру, уклавши оспорюваний договір з ОСОБА_11 та не попередивши покупця в порушення вимог ч. 1 ст. 659 ЦК України про права третіх осіб на товар. Крім того, у позивачів існують сумніви щодо оплатності спірного правочину та отримання ОСОБА_10 грошей від ОСОБА_11 за продаж спірної квартири.

18.11.2014 року державним виконавцем було опечатано спірну квартиру та ОСОБА_14 після купівлі спірної квартири жодного разу її не відвідував та не цікавився її технічним станом, що на думку позивачів, є додатковим доказом фіктивності спірного договору купівлі-продажу від 24.11.2014 року.

Спірні правочини також не відповідають моральним засадам суспільства, оскільки укладені з метою реалізації умислу ОСОБА_9 приховати спірне майно від його сім'ї, при цьому позбавляючи дітей-інвалідів права проживати в окремому ізольованому приміщенні та не спрямовані на реальне настання наслідків передбачених договором купівлі-продажу.

Крім того, вказували на те, що після народження ОСОБА_7 відносини між подружжям ОСОБА_7 значно погіршились, ставлення чоловіка до дружини різко змінилось на негативне, він став вести розгульний спосіб життя, зраджував, чинив моральний тиск, влаштовував конфлікти, проявляв нестерпне ставлення до хворої доньки та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.07.2014 року, залишеного без змін рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 10.09.2014 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просили визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації ДЖКГ ЧМР №47967 від 28.10.2008 року та №37-Ж від 12.11.2014 року, яким передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_3, а приватизацію вказаної квартири визнати недійсною; визнати незаконними та скасувати свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 від 28.10.2008 року, видане ДЖКГ ЧМР про право власності ОСОБА_9 на вказану квартиру; визнати недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири від 22.10.2014 року серії НАЕ №721904 укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, що посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального кругу, зареєстрований в реєстрі №3215 та від 24.11.2014 року серії НАК №060079 від 24.11.2014 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_11, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_15, зареєстрований в реєстрі №3911; скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, яка також діяла в інтересах недієздатної ОСОБА_7, а також представники позивачів позовні вимоги за первісним позовом підтримали та просили первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного відмовити з підстав викладених у первісному позові.

Представник відповідача ДЖКГ ЧМР Зимовець А.О. заперечувала проти задоволення первісного позову, вказуючи на те, що приймаючи рішення про передачу безоплатно у власність ОСОБА_9 спірної квартири орган приватизації діяв відповідно до вимог чинного на той момент законодавства та на підставі наданих ОСОБА_9 документів необхідних для приватизації. В подальшому від представника ДЖКГ ЧМР до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_10 - ОСОБА_16 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, в подальшому в судові засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_11 - ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав, надав суду пояснення аналогічні змісту письмових заперечень проти позову в яких зокрема вказував на наступне. Так, вважає, що ОСОБА_1 було відомо про приватизацію спірної квартири ще до подачі позовної заяви про поділ майна подружжя, оскільки до позовної заяви про поділ майна подружжя нею особисто додано копію свідоцтва про право власності. Вважає не доведеним факт громадянства Російської Федерації у відповідача ОСОБА_9 на момент приватизації, відсутність умислу позивачів бути знятими з реєстраційного обліку у спірній квартирі., а також факт їх проживання у цій квартирі в період приватизації. Просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до вимог про скасування приватизації. В частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказав, що порушення вимог закону в момент вчинення такого правочину не було, оплатність такого договору підтверджується копією відповідної квитанції. Просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю. Зустрічний позов підтримав в повному обсязі та надав пояснення аналогічні його змісту.

Представники відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_5 та ОСОБА_23 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, до вимог в частині оскарження приватизації та державної реєстрації права власності на спірну квартиру просили застосувати наслідки спливу строку позовної давності та просили відмовити в задоволенні позову в цілому з підстав недоведеності та безпідставності. Не заперечували проти задоволення зустрічної позовної заяви.

Відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судове засідання не з'явились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву в якій просила справу слухати без її участі, при ухваленні рішення по суті позовних вимог врахувати інтереси дитини.

Суд, заслухавши пояснення позивача за первісним позовом, представників сторін по суті вимог за первісним та за зустрічним позовом, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, рішенням виконавчого комітету Першотравневої районної ради народних депутатів Чернівецької області від 23.05.1990 року №122/6 взято на квартирний облік ОСОБА_9 за місцем проживання як громадянина, військовослужбовця в запасі, що потребує покращення житлових умов, склад сім'ї - одна людина (а/с 34 Том 1).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з копії рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.07.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Чернівці від 10.09.2014 року, 23.12.1993 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, який вказаним рішенням було розірвано (а/с 22-24 Том 1).

Від даного у шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка страждає важкою розумовою відсталістю, змішаною формою ДЦП, деформацією кінцівок, є дитиною-інвалідом підгрупи А та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.09.2015 року визнана недієздатною (а/с 25,27,28 Том 1, а/с 56 Том 2).

Крім того, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, є сином ОСОБА_1 та відповідно до довідки до акту огляду МСЕК №402292 від 13.01.2015 року йому встановлено третю групу інвалідності внаслідок загального захворювання (а/с 29, 31 Том 1).

Як вбачається з матеріалів справи, 14.12.2004 року позивачі та ОСОБА_9 з 14.12.2004 року були зареєстровані за адресою у квартирі за адресою АДРЕСА_7, яка перейшла у власність ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 09.03.1994 року (а/с 32,40 Том 1).

Відповідно до п. 2.2 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10.06.2008 року №432/11 (з урахуванням змін внесених до вказаного пункту рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12.08.2008 року №603/16) видано ордер на житлову площу ОСОБА_9, склад сім'ї якого становлять 4 особи - дружина ОСОБА_1, донька - ОСОБА_7, син - ОСОБА_8, на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 (а/с 43-46 Том 1).

На підставі вище вказаних рішень органу місцевого самоврядування ОСОБА_9 на склад сім'ї (позивачі) видано ордер на вказане житлове приміщення (а/с 47 Том 1).

У відповідності до положень ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (далі - жилої площі у гуртожитках) (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Розпорядженням органу приватизації від 28.10.2008 року №47967 з урахуванням змін відповідно до розпорядження органу приватизації №12.11.2014 року №37-Ж в частині виправлення технічної описки в прізвищі, передано у власність ОСОБА_18 квартиру АДРЕСА_4 (а/с 80,81 Том 1).

На приватизовану квартиру ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право власності від 28.10.2008 року видане ДЖКГ ЧМР (а/с 83).

Оскільки представниками відповідачів заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог, які стосуються оскарження зазначеної приватизації, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Так, за наслідками судового розгляду справи, дослідивши сукупність наявних у справі доказів та кожен доказ окремо з точки зору належності та допустимості, суд приходить до висновку, в задоволенні позовних вимог, які стосуються приватизації спірної кватири слід відмовити з підстав їх доведеності, у зв'язку з наступним.

Так, у відповідності до ч. 1 ст.5, ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції чинній на момент спірної приватизації, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку).

У відповідності до п.20,21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, в редакції чинній на момент приватизації, При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові №6-125цс12, право на приватизацію пов'язується з правом на житло та фактом проживання, а не з місцем реєстрації особи.

Відповідно до довідки ОСББ «Кармелюка, 110Б», ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 за період реєстрації з 27.06.2008 року по 22.07.2008 року та після зняття з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_3 не проживали (а/с 142 Том 1).

Як вбачається з довідки ПП «Регіон-Центр» від 15.12.2014 року, позивачі з 25.07.2008 року проживають та зареєстровані за адресою АДРЕСА_7 (а/с 55 Том 1).

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на момент приватизації позивачі проживали у спірній квартирі, адже саме з фактом проживання законодавець пов'язує виникнення права на приватизацію.

Крім того, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами в судовому засіданні посилання позивачів на те, що відповідач ОСОБА_9 незаконно самостійно зняв їх з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Діти віком від 15 до 18 років подають заяву особисто. У разі якщо особа з поважної причини не може самостійно звернутися до органу реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено за зверненням іншої особи та на підставі доручення, посвідченого в установленому порядку.

Позивачами не надано суду належних та допустимих доказів того, що у відповідача були відповідні посвідчені в установленому порядку доручення, які давали право йому звертатись до органу реєстрації з питань зняття позивачів з реєстрації, або, що таке зняття з реєстраційного обліку було ними оскаржене у встановленому законом порядку та визнано незаконним.

Безпідставними також є посилання позивача на порушення прав неповнолітньої ОСОБА_7 та прав ОСОБА_22 у зв'язку з спірною приватизацію, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», в редакції чинній на момент приватизації, органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Одним із правочинів, які не можуть вчинятись без згоди органу опіки та піклування, є відмова від майнових прав дитини до яких відноситься також право користуватись жилим приміщенням, що також узгоджується з положеннями ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», проте виходячи зі змісту ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, та виходячи із наявних у справі доказів, судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_20 не була зареєстрована та не проживала у спірній квартирі, так як була зареєстрована та проживала за іншою адресою. Обставин, та доказів на обґрунтування обставин, які б свідчили, що не проживання дитини у спірній квартирі було тимчасовим і за нею зберігалось право на житло у спірній квартирі відповідно приписів до ст.71,72 ЖК України на час оформлення приватизації, також судом не встановлено.

Крім того, як вбачається зі змісту рішення виконавчого комітету Першотравневої районної ради народних депутатів Чернівецької області від 23.05.1990 року №122/6 та рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10.06.2008 року №432/11 зі змінами, відповідач отримав спірну квартиру як військовослужбовець у запасі, що потребує покращення житлових умов, на квартирний облік він був взятий ще до створення сім'ї з позивачами, а тому посилання позивачів на порушення прав ОСОБА_8 та ОСОБА_7 також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами.

Відповідно до листа УДМС у Чернівецькій області від 18.03.2015 року №73.01./3021 ОСОБА_9 є громадянином України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», а тому посилання позивачів на той факт, що він не міг отримати житло внаслідок приватизації, оскільки не був громадянином України, є безпідставними.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації ДЖКГ ЧМР №47967 від 28.10.2008 року та №37-Ж від 12.11.2014 року, визнання недійсною приватизацію спірної квартири та визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на спірну квартиру серії НОМЕР_2 від 28.10.2008 року слід відмовити.

Отже, внаслідок приватизації квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_9 набув права власності на вказане нерухоме майно, а отже права розпоряджатись спірною квартирою на власний розсуд.

Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Судом встановлено, що 22.10.2014 року ОСОБА_9 уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_10 відповідно до якого продав останньому спірну квартиру (а/с 95 Том 1).

У відповідності до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Таким чином, ОСОБА_10 на підставі вказаного договору купівлі-продажу набув у власність квартиру АДРЕСА_6 та розпорядився своєю власністю на власний розсуд, продавши квартиру ОСОБА_11 відповідно до укладеного між ними договору купівлі-продажу від 24.11.2014 року (а/с 96 Том 1).

Як вбачається зі змісту ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 04.02.2015 року, якою скасовано ухвалу Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24.11.2014 року в частині накладення арешту на спірну квартиру, та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_11 наданий момент є власником спірної квартири (а/с 7, 9 Том 2).

Статтею 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

При цьому, ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Підставами визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.10.2014 року укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 позивач вказує його фіктивність та відсутність умислу в його сторін на настання юридичних наслідків передбачених цим договором, проте з такі висновки позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Так, ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, частинами першою, третьою, п'ятою ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, згідно з ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено порушення будь-яких законних прав та інтересів позивачів внаслідок укладення оспорюваних договорів, оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження їх майнове право на спірну квартиру.

Крім того, як вбачається з роз'яснень, як містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як було встановлено судом, на підставі укладеного договору купівлі-продажу від 22.10.2014 року ОСОБА_10 отримав у власність спірну квартиру та розпорядився своєю власністю на власний розсуд, продавши її ОСОБА_11, а отже факт передачі майна відповідно до умов договору відбувся.

Підставою безоплатності спірного договору та відсутності умислу на настання правових наслідків обумовлених ним позивач вважає пояснення ОСОБА_10 від 06.11.2014 року.

Як вбачається з копії вказаних пояснень, ОСОБА_10 під час відібрання пояснень про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань попереджений не був, опитаний слідчим в порядку ч. 8 ст. 95 КПК України, відповідно до якої сторони кримінального провадження мають право отримувати від учасників кримінального провадження та інших осіб за їх згодою пояснення, які не є джерелом доказів (а/с 100 Том 1).

Отже, вказане пояснення не є джерелом доказів в кримінальному провадженні, не підтверджене сукупністю інших доказів наданих сторонами під час розгляду даної цивільної справи та не є належним і допустимим доказом в розумінні ст.ст. 57-59,64 ЦПК України.

Крім того, відповідно до п. 4 оспорюваного правочину від 22.10.2014 року, продавець отримав від покупця до моменту підписання цього договору грошові кошти, фінансових претензій у сторін один до одного немає.

Підставою недійсності договору купівлі-продажу від 24.11.2014 року позивач вважає його фіктивність, відсутність умислу у покупця на набуття спірної квартири, оскільки він жодного разу з моменту її придбання не відвідав свою власність, а також відчуження квартири ОСОБА_10 в період дії ухвали Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27.10.2014 року якою було накладено арешт на вказану квартиру та про наявність такого обтяження продавець не повідомив покупця.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.1,2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Як вбачається зі змісту ухвали Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27.10.2014 року, накладено арешт на майно належне ОСОБА_9 в тому числі і на спірну квартиру, проте на момент ухвалення вказаної ухвали квартира АДРЕСА_3 належала на праві власності ОСОБА_10 відповідно до договору купівлі-продажу від 22.10.2014 року(а/с 76 Том 1).

Крім того, судом встановлено, що продавець отримав грошові кошти за відчужену ним квартиру, що підтверджується п. 4 оспорюваного правочину та листом ПАТ «Енергобанк» від 09.04.2015 року №2/42/03/2 відповідно до якого 24.11.2014 року установою банку було видано ОСОБА_11 квитанцію щодо здійснення платежу на користь ОСОБА_10 (а/с 169 Том 1).

Підтвердженням волевиявлення ОСОБА_11 на отримання у власність спірного нерухомого майна також є державна реєстрація його права власності на вказану квартиру у день укладення оспорюваного правочину, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а/с 7 Том 2).

Таким чином, в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири від 22.10.2014 року та від 24.11.2014 року слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно п. 1 ст. 2, п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно.

Як було встановлено судом, державна реєстрація права власності на спріну квартиру за ОСОБА_11 була проведена на підставі укладеного між ним та ОСОБА_10 договору купівлі-продажу від 24.11.2014 року, а тому позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру задоволенню не підлягають.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 41,55 Конституції України, ст.ст. 1,2,5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», п.20,21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, ст.ст. 3,6,15,182,203,215,319,328,391,638,655 ЦК України, ст.ст. 3,4, 10, 11, 57,58, 60,61, 64, 212, 218, 294, 349, 360-7 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. А уразі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. Б. Войтун