Справа № 331/5812/16-ц
Провадження 2/331/1424/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі :

головуючого судді: Жуковій О.Є.

при секретарі: Бойко М.О.

за участю позивача: ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 29 серпня 2016 року звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.38 ) , просив суд стягнути з ДП Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25 190,00 гривень за період з 26.05.2016 року по 06.09.2016 року , 5 000 гривень в відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач обгрунтував тим, що він працював на підприємстві відповідача . Був звільнений з підприємства 11 червня 2014 року , однак при звільненні відповідач не здійснив з ним повного розрахунку та не виплатив заробітну плату . На теперішній час відповідачем належні позивачу кошти не сплачені, попри наявність судових наказів про стягнення заборгованості по заробітній платі, та судових рішень. Вважає, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за період з 26.05.2016 року по 06.09.2016 року в сумі 31 291,92 гривень , виходячи з середньоденної заробітної плати 386,32 гривень. З огляду на те, що з цієї суми належить відрахувати податки в розмірі 6 101,92 гривень ,остаточну суму до стягнення зазначає 25 190,00 гривень. Також ОСОБА_1 вважає, що через те, що затримка розрахунку при звільненні з ним складає 34 місяці, він є безробітним, через бездіяльність відповідача не здійснюються відрахування до Пенсійного Фонду, він зазнав моральних страждань , і заподіяну йому моральну шкоду оцінює в 5000 гривень.

В судовому засіданні позивач наполягав на уточнених позовних вимогах, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві .

Представник відповідача позов не визнала. В обґрунтування своїх заперечень зазначила , що через складне економічне становище, накладення арешту на майно підприємства, відповідач не мав можливості здійснити з ОСОБА_1 розрахунок, і в даному випадку вина підприємства відсутня . Також вважає, що позивачем невірно розраховано середньоденний заробіток, до якого безпідставно включено надбавку за високі досягнення в розмірі 35% . Щодо вимог в частині відшкодування моральної шкоди, представник відповідача зазначила, що саме ОСОБА_1 працюючи на підприємстві не виконував покладених на нього обов»язків і довів підприємство до відсутності виробничої діяльності, а тому ставити питання про відшкодування на його користь моральної шкоди , вважає безпідставним .

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов належить задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.116 КЗПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства проводиться в день звільнення.

Як вбачається з копії наказу № 42-к від 10.06.2014 року (а. с. 8 ) ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача і був звільнений 11 червня 2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідачем до теперішнього часу не проведено з позивачем остаточного розрахунку та не виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі, що сторонами не оспорювалося.

Рішенням Жовтневого районним судом м. Запоріжжя від 16 березня 2015 року у справі 331/893/15-ц було стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.11.2014 року по 16.03.2015 року в сумі 28 859,02 копійки , а також встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 на час звільнення складав 386,32 гривень. Вказані обставини також встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2016 року у справі 331/1805/16-ц (а.с.21-24,16-18).

Зазначені обставини відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України є такими, що не підлягають доказуванню .

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗПП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗПП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144 цс 13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені у ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, роботодавець не звільняється від такої відповідальності.

Крім того, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на те, що вина підприємства відсутня у несвоєчасному розрахунку з ОСОБА_1 через накладення арешту на рахунки Державного підприємства Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» та арешт його майна, оскільки в даному випадку вина власника не виключається , а фінансові труднощі підприємства не можно вважати непереборною силою .

Оскільки , до теперішнього часу з позивачем остаточного розрахунку проведено не було , з 26.05.2016 року по 06.09.2016 року пройшло 70 робочих днів , то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за вказаний період складає 70 робочих днів * 386,32 гривень = 27 042,40 гривень .

Згідно абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату працi, суд має навести в рiшеннi розрахунки, з яких вiн виходив при визначеннi сум, що пiдлягають стягненню. Оскiльки справляння i сплата прибуткового податку з громадян є вiдповiдно обовязком роботодавця та працiвника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й iнших обовязкових платежiв, про що зазначає в резолютивнiй частинi рішення.

Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивач зазначає, що сума середнього заробітку за період позовних вимог складає 31 291,92 гривень , а оскільки він самостійно здійснив відрахування з зазначеної суми податків та зборів, просив стягнути з відповідача 25 190,00 гривень.

Враховуючи, що судом встановлено, що середній заробіток позивача саме за період визначений в резолютивній частині уточненої позовної заяви з 26.05.2016 року по 06.09.2016 року складає 27 042,40 гривень , суд вважає необхідним стягнути саме цю суму з відповідача , зазначивши, що вона стягнута без утримання податків й інших обов"язкових платежів , і вказане відповідатиме положенням абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13, є дотриманням судом вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України .

Вирішуючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

За змістом ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.13 ППВСУ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності .

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди саме за період з 26.05.2016 року по 06.09.2016 року, крім того, суд зазначає, що позивачу вже було відшкодовано моральну шкоду , яка полягала в моральних стражданнях через невиплату належних йому сум при звільненні відповідачем , а саме: рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2016 року у справі № 331/1805/16-ц в сумі 1000 гривень, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2016 року у справі № 331/9106/15-ц в розмірі 3000 гривень, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2015 року у справі № 331/893/15-ц в розмірі 1000 гривень, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2014 року у справі № 331/7990/14-ц в розмірі 3000 гривень.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи , положення ч.5 ст. 23 ЦК України , суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривень слід відмовити.

При цьому , суд зазначає, що доводи представника відповідача в обґрунтування заперечень щодо відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди , судом розцінюються як безпідставні, не підтверджені належними доказами та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Питання про судові витрати належить вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 116,117 КЗпП України, ст. 34 Закону України Про оплату праці, 20 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 , ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 травня 2016 року по 06 вересня 2016 року в сумі 27 042 ( двадцять сім тисяч сорок дві ) гривні 40 копійок без утримання податків й інших обов"язкових платежів .

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь держави судовий збір в сумі 551 (п»ятсот п»ятдесят одна ) гривня 20 копійок .

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

21.09.2016