Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і газ Україна» про визнання неправомірним і скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 29 липня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія і газ Україна» (далі - ТОВ «Енергія і газ Україна») попередило його про звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням займаної посади - заступника начальника групи матеріально-технічного забезпечення, а 09 жовтня 2014 року відповідач звільнив позивача, не запропонувавши іншої роботи, яка на час звільнення існувала. Позивач вважає, що наказу про скорочення чисельності і штату працівників у товаристві не існувало, не вводився і новий штатний розклад. Крім того, відповідач не врахував першочергового права позивача на працевлаштування у товаристві переважно перед іншими працівниками, посади яких скорочувалися. Крім того, ОСОБА_3. несвоєчасно були нараховані заробітна плата та інші виплати при звільненні з роботи, а також йому завдана моральна шкода. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 рокупозов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Енергія і газ України» на користь ОСОБА_3середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 910,39 грн. за період часу з 10 жовтня 2014 року по 06 листопада 2014 року включно та моральну шкоду у розмірі 500 грн., а всього - 7 410,39 грн. У задоволенні решти позову відмолено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині визнання загальної суми стягнення скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Енергія і газ України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10 жовтня 2014 року по 07 листопада 2014 року у розмірі 7 255,71 грн. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання наказу про звільнення протиправним та скасування, а також поновлення на посаді, апеляційний суд виходив із того, що позивача було правомірно звільнено з посади заступника начальника групи матеріально-технічного забезпечення ТОВ «Енергія і газ України», у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників товариства. ОСОБА_3 не мав першочергового права залишитися на роботі переважно перед іншими працівниками, оскільки працівники, які зайняли вакантні посади у товаристві, мали більш високий рівень кваліфікації ніж позивач.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що позивач з 17 листопада 2008 року працював у ТОВ «Енергія і газ України» на посаді заступника начальника групи матеріально-технічного забезпечення.

Наказом ТОВ «Енергія і газ України» від 28 липня 2014 року № 69 були внесенні зміни до штатного розкладу товариства, відповідно до яких група матеріально-технічного забезпечення, в якій працював ОСОБА_3, була ліквідована, а 29 липня 2014 року останнього попереджено про звільнення з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Питання про вивільнення працівників ТОВ «Енергія і газ України» за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України погоджене із профспілковим комітетом товариства 28 липня 2014 року на спільному засіданні профспілкової організації і адміністрації підприємства.

Після спливу двох місяців з моменту попередження про звільнення з роботи, наказом генерального директора ТОВ «Енергія і газ України» від 09 жовтня 2014 року № 96-П ОСОБА_3 було звільнено з посади заступника начальника групи матеріально-технічного забезпечення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників товариства). Звільнення з роботи проведене за згодою профспілкового комітету ТОВ «Енергія і газ України».

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У справі, яка переглядається судами установлено, що на час звільнення позивача з роботи, у товаристві були вакантні посади генерального директора, виконавчого директора, головного інженера, начальника цеху енергозабезпечення, заступника начальника цеху енергозабезпечення, завідувача складом цеху енергозабезпечення, начальника відділу з персоналу та загальним питанням.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Разом з тим, апеляційним судом залишено поза увагою доводи позивача, що ТОВ «Енергія і газ Україна» не виконало свого обов'язку, передбаченого ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки на час вивільнення існували вакантні посади, які ОСОБА_3 не були запропоновані, зокрема, і посади нижчі за кваліфікацією, яку мав останній.

Так, у заяві від 28 серпня 2014 року ОСОБА_3. просив ознайомити його зі штатним розписом та запропонувати іншу вакантну посаду (том 1 а. с. 10).

Проте, на повідомленні відповідача на вказану вище заву від 28 серпня 2014 року міститься запис позивача про те, що новий штатний розпис йому надано не було, а з вакантними посадами не ознайомлено (том 1 а. с. 11).

Однак, згідно штатного розпису на підприємстві були вакантні посади (том 1 а. с. 89-92).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач погоджувався, що існували тимчасові вакансії на момент скорочення, однак інші робітники, яким вони були запропоновані, мали переважне право (том 1 а. с. 34-39). Проте, апеляційний суд не встановив, у чому саме таке переважне право полягало.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі.

Так, позивач вказував, що він є єдиним годувальником у сім'ї, має на утриманні двох непрацездатних осіб - вагітну дружину та неповнолітню дитину і відповідно до вимог ч. 2 ст. 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі, а у день його звільнення відповідач прийняв на роботу нового працівника, проте вказані обставини судами не досліджувалися.

Крім того, судом апеляційної інстанції не обґрунтовано, чому переважне право перед позивачем мали інші працівники відповідача, які були призначені на вакантні посади.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не дослідив усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, не встановив всіх дійсних обставин справи та дійшов передчасного висновку, що звільнення ОСОБА_3 відбулось з дотриманням вимог ст. 49-2 КЗпП України.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню за направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська