Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУН 337-5266/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Кучерук І.Г.
Провадження №22ц/778/3318/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним, витребування майна з незаконного чужого володіння, поділ майна подружжя та визнання права власності на частину майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що приблизно у 1991 році він у м. Токмак Запорізької області познайомився із ОСОБА_6 де остання працювала у Токмацькому РЕС інженером з охорони праці, а потім інспектором з енергозбуту. У жовтні 2005 року вони зустрілися у м. Запоріжжя, майже одразу почали зустрічатися.

01.09.2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оселилися разом у квартирі АДРЕСА_1, куди він разом із речами переїхав до ОСОБА_6, квартиру вони орендували. В період з 01 вересня 2006 року по 26 лютого 2009 року вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. 26 лютого 2009 року Плодородненською сільською радою Михайлівського району Запорізької області між ними було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя 9 квітня 2015 року.

Під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, було нажите майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_2, квартира придбана за сумісні кошти. Спірна квартира де вони мешкали з 01 вересня 2006 року до розірвання шлюбу у 2015 році, було придбано на кредитні кошти, рішення оформити споживчий кредит для купівлі зазначеної квартири було прийнято спільно і 27.08.2007 року між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було підписано договір про надання споживчого кредиту № 0. Також 27 серпня 2007 року між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було підписано договір поруки № 0/ІІ. ОСОБА_8 на ці кошти було придбано спірну квартиру у м. Запоріжжя, кредит за даним договором сплачували разом, оскільки був спільний сімейний бюджет та вважали себе повноцінною родиною.

Після розірвання шлюбу між колишнім подружжям виник спір щодо поділу майна, набутого під час спільного проживання однією сімєю. Позивачеві стало відомо, що ОСОБА_6 без його на те згоди, шляхом укладення договору дарування, посвідченого ОСОБА_9, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 15 квітня 2015 року за номером обєкту нерухомого майна 01, витяг № 36294960, подарувала квартиру АДРЕСА_3 своїй донці - ОСОБА_7. Зазначену квартиру остання вже через місяць продала 15 травня 2015 року ОСОБА_8, яка є подругою ОСОБА_6

Вважає, що квартира належить йому та відповідачу ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, як майно, набуте за час спільного проживання однією сімєю чоловіка і жінки без перебування у шлюбі.

Позивач просив суд встановити факт проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_6 однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з 01.09.2006 року по 26 лютого 2009 року; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4, жилою площею 28,1 кв.м. та загальною площею 50,6 кв.м., укладений 15 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Юрієвною, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_9; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за час спільного проживання однією сімєю без перебування у шлюбі, визнати за ОСОБА_5 право приватної власності на 1/2 частину квартири № 36 по вул. Будьонного, у будинку № 12 у м. Запоріжжя, загальною площею 50,6 кв.м. та житловою площею 28,1 кв.м.; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за час спільного проживання однією сімєю без перебування у шлюбі, визнати за ОСОБА_6 право приватної власності на 1/2 частину квартири № 36 по вул. Будьонного у будинку № 12 у м. Запоріжжя, загальною площею 50,6 кв.м. та житловою площею 28,1 кв.м.; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати; витребувати нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 з незаконного чужого володіння у ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту проживання однією сімєю ОСОБА_5 з ОСОБА_6 на час придбання спірного майна.

Проте з такими висновками судів першої погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак рішення суду першої зазначеним вимогам норм процесуального та матеріального права не відповідає.

Як вбачається із матерів справи, ОСОБА_6 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 з 27.08.1988 року по 01.06.1998 року (т. 1 а.с. 28).

ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому шлюбі з 14.06.1986 по 23.08.2006 року (т. 1 а.с. 24).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири № 503 від 14.05.1997 року, ОСОБА_11 (який є братом колишнього чоловіка ОСОБА_6 ОСОБА_10І.) придбав квартиру АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 90, 91).

ОСОБА_6 з 01.07.1997 року, а ОСОБА_5 з 06.12.2007 року зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с.26-28).

Відповідно до листа ТОВ «ДАССЕКО» №6 від 26.10.2015 року ОСОБА_5 який мешкає у квартирі АДРЕСА_4, користується послугами цілодобової стоянки, що охороняється та паркував автомобіль в період з 01.11.2006 року по 06.07.2015 року, за адресою стоянки: будинок № 12 по вулиці Будьонного у м. Запоріжжі (т.1 а.с.116).

Відповідно до довіреностей від 11.05.2006 року (довіреність видана на 3 роки), 04.05.2009 року, 26.05.2012 року, ОСОБА_6 уповноважувала ОСОБА_5 представляти її інтереси як фізичної особи підприємця, в тому числі с правом відкривати та закривати рахунки у всіх банківських установах, одержувати з рахунків грошові кошти в любій сумі, поповнювати рахунки, сплачувати платежі, розписуватися за неї (т.1 а.с.71, 72, 73).

Відповідно до копії рішення № 35 Малокатеринівської сільської ради від 19.07.2007 року та копії державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_6 передана у власність земельна ділянка у смт. Малокатеринівка вул. Щаслива, 24 (т. 2 а.с. 40-41).

Відповідно до копії рішення № 36 Малокатеринівської сільської ради від 19.07.2007 року та копії державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_5 передана у власність земельна ділянка у смт. Малокатеринівка вул. Щаслива, 22 (т. 2 а.с. 38-39).

Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордеру №169 та №170 від 05.08.2007 року, ПП «Сампо-А» прийняло від ОСОБА_5 і ОСОБА_6 грошову суму за договорами № 21/05/07-169 від 21.05.2007 року і 21/05/07-170 від 21.05.2007 року (т.2 а.с.37).

27.08.2007 року між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 в іноземній валюті в сумі 41 000 доларів США. За п. 1.4. вказаного договору цільове призначення кредиту на придбання нерухомості двокімнатної квартири АДРЕСА_4. Відповідно до п. 2.1. вказана квартира передана банку в заставу.

27.08.2007 року між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки №0/ІІ, де останній виступив поручителем перед АКІБ «УкрСиббанк» за належне виконання відповідачем ОСОБА_6 умов вказаного договору надання споживчого кредиту (т. 1 а.с. 30-31).

В цей же день 27.08.2007 року відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_11 продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 95-96).

Відповідно до копії постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2007 року, провадження за адміністративним матеріалом відносно ОСОБА_5 по факту ДТП яке мало місце 28.07.2007 року на автодорозі Оріхів Пологи в бік м. Токмак, було припинено на підставі ст. 38, 247 КУпАП (т.1 а.с.69). Відповідно до матеріалів адміністративної справи 3-9787/7, оглянутої у судовому засіданні судом першої інстанції, пояснення ОСОБА_5 вказують на те, що він у автомобілі знаходився з ОСОБА_6 та ОСОБА_7

26.02.2009 року Плодородненською сільською радою Михайлівського району Запорізької області між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб.

Відповідно до копії листа ПАТ «УкрСиббанк» №31-1-62/27 від 15.04.2015 року, довідки № 20158-3-242 від 16.11.2015 року, договір про надання споживчого кредиту № 0 від 27.08.2007 року та договір іпотеки № 0/З від 27.08.2007 року на квартиру АДРЕСА_4, укладений з ОСОБА_6 припинили свою дію внаслідок повернення кредитних коштів.

15.04.2015 року укладено договір дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Юрієвною за яким остання отримала у дар квартиру АДРЕСА_4, посвідчений приватним нотаріусом.

15.05.2015 року відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі продажу квартири ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_4.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя 9.04.2015 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано. Рішення набрало законної сили 16.06.2015 року (т. 1 а.с. 94).

ОСОБА_5 до матеріалів справи в суді першої інстанції надані диски з відеозаписами (т.1 а.с. 75, 76, 77, 123, 124), відносно яких, як зазначив суд першої інстанції він зазначив, що у диску на а.с.75 знаходяться відеозаписи дня народження та спільний відпочинок в Криму у спірний період, на диску а.с. 76 знаходиться запис спільної поїздки до матері ОСОБА_5 на Урал та приїзд сестри з Португалії, на диску а.с. 77 відеозапис спільної поїздки до Криму, родичів та день народження, на диску а.с. 123 відеозапис спільної поїздки до матері ОСОБА_5, зустріч з друзями у Москві, день народження подруги матері на Уралі, поїздка до Чапаєвки до батьків ОСОБА_6, на диску а.с. 124 спільна поїздка з сестрою та її чоловіком до Криму. З приводу даних пояснень ОСОБА_6 вказала суду першої інстанції, що дійсно були деякі спільні поїздки, але по деяким вона достеменно не памятає.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно правил ст. 74 СК України проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2253цс15 від 08.06.2016 року.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під час застосування ст. 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

За ч. 1. та ч. 2 ст. 60 гл. 8 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч. 1 ст. 70 гл. 8 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів вважає, що судом встановлено, а позивачем доведено факт його проживання з ОСОБА_6 однією сімєю без перебування у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі з вересня 2006 року по 25.02.2009 року, в результаті якого було укладення шлюб 26.02.2009 року.

Вказане підтверджується, окрім показань свідків, що підтвердили як факт спільного проживання подружжя в одній квартирі та наявність стосунків притаманних подружжю; фактом проживання а потім і реєстрація ОСОБА_5 у спірній квартирі після її придбання; постійним користуванням позивачем послугами автостоянки в період з 01.11.2006 року (ще до моменту її придбання) по 06.07.2015 року, за адресою стоянки: будинок № 12 по вулиці Будьонного у м. Запоріжжі; одержання позивачем від ОСОБА_6 довіреностей починаючи з 2006 року за якими остання уповноважувала ОСОБА_5 представляти її інтереси як фізичної особи підприємця, в тому числі с правом відкривати та закривати рахунки у всіх банківських установах, одержувати з рахунків грошові кошти в любій сумі, поповнювати рахунки, сплачувати платежі, розписуватися за неї; спільним отриманням подружжям до придбання спірного майна у власність від Малокатеринівської сільської ради в один день - 19.07.2007 року двох суміжних земельних ділянок у смт. Малокатеринівка по вул. Щаслива; фактом укладення договору поруки позивача з банком в забезпечення кредитного договору за кошти якого і було придбане спірне майно; виплатою коштів у погашення заборгованості за вказаним кредитом із спільного бюджету, оскільки його погашення відбувалось в період проживання однією сімєю в тому числі і під час укладеного шлюбу фактично до моменту його розірвання; спільними неодноразовими поїздками ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 до батьків ОСОБА_6, спільний неодноразовий відпочинок в Криму у спірний період, спільна поїздки до матері ОСОБА_5, до спільних друзів (зафіксованими на відеодисках приєднаних судом першої інстанції до матеріалів справи), що не спростовувалось ОСОБА_6

Фактично метою придбання майна було спільне проживання у квартирі, що і відбулось, і сторони в ній проживали разом після її придбання, тому це дозволяє надати спірному майну - квартирі № 36 по вул. Будьонного, у будинку № 12 у м. Запоріжжя правовий статус спільної сумісної власності подружжя.

Посилання ОСОБА_6 на те, що спірна квартира придбана не за кредитні кошти, фактично їй подарована колишнім чоловіком, спростовується як самим договором купівлі-продажу, за яким були передані кошти, так і умовами кредитного договору за яким кошти були видані в день купівлі квартири саме на її придбання.

Посилання ОСОБА_6 на те, що вона у спірний період проживала у фактичних шлюбних відносинах з іншою особою в м. Києві, не доведено належними доказами та спростовується зібраними у справі зазначеними доказами про її спільне проживання однією сімєю із позивачем у спірній квартирі, а також фактом укладення в подальшому шлюбу саме з позивачем.

Колегія суддів критично оцінює довідку ТОВ «Бріг-Рітейл» №75 від 04.11.2015 року, за якою ОСОБА_6 у період з 24.03.2006 року по 19.05.2008 року працювала у ТОВ «Бріг-Рітейл» (м. Київ) на посаді консультанта з повною зайнятістю, оскільки у вказаній довідці не зазначено адреси місця роботи ОСОБА_6 у вказаному товаристві (чи це м. Київ чи м. Запоріжжя), окрім цього вказане не перешкоджало проживати сторонам однією сімєю (т.1 а.с.120).

Суд першої інстанції у оскарженому рішенні послався на те, що відповідно до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2015 року, Ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 24.12.2015 року, ОСОБА_5 визнаний таким, що втратив право користування у квартирі АДРЕСА_4. Однак відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2016 року вказані судові рішення були скасовані, а справу передано на розгляд до суду першої інстанції, до цього часу при новому розгляді справа не розглянута.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України).

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права. Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень.

ОСОБА_8 до цього зводяться правові висновки, що викладені в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 6-53цс12.

Як зазначено у п. 26 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" N 5 від 07.02.2014 року, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник, за умови, що це майно вибуло з володіння поза його волею.

За положеннями ч. 1 - 3 ст. 65 СК України Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

15.04.2015 року ОСОБА_6 подарувала своїй дочці ОСОБА_7 сказане майно яке є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Оскільки цей договір, як договір дарування нерухомого майна потребував нотаріального посвідчення то повинна була бути надана нотаріусу і нотаріально посвідчена згода ОСОБА_5 на укладення цього договору, що зроблено не було.

Таким чином виходячи з вказаних норм закону вказаний договір дарування від 15.04.2015 року є недійсний як такий який укладений без нотаріальної згоди іншого подружжя.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за час спільного проживання однією сімєю необхідно визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право приватної власності за кожним по 1/2 частині квартири № 36 по вул. Будьонного, у будинку № 12 у м. Запоріжжя, загальною площею 50,6 кв.м. та житловою площею 28,1 кв.м.

Виходячи з зазначених норм законодавства в порядку ст. 388 ЦК України необхідно витребувати нерухоме майно ? частку квартири АДРЕСА_3 з володіння ОСОБА_8 на користь власника ОСОБА_5. Вимог щодо витребування своєї частки ОСОБА_6 не заявляла.

Витрати на сплату позивачем судового збору необхідно стягнути з відповідачів в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_6 однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з 01 вересня 2006 року по 25 лютого 2009 року.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4, жилою площею 28,1 кв.м. та загальною площею 50,6 кв.м., укладений 15 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Юрієвною, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_9

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за час спільного проживання однією сімєю, визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право приватної власності за кожним по 1/2 частині квартири № 36 по вул. Будьонного, у будинку № 12 у м. Запоріжжя, загальною площею 50,6 кв.м. та житловою площею 28,1 кв.м.;

Витребувати нерухоме майно ? частку квартири АДРЕСА_3 з володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 понесені витрати на сплату судового збору у сумі 2557,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 понесені витрати на сплату судового збору у сумі 2557,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 понесені витрати на сплату судового збору у сумі 2557,80 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: