АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року про відмову у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановила:

у жовтні 2015 року заявник звернувся до суду із заявою про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі №1419/15 від 4 вересня 2015 року.

Заявник посилався на те, що рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 4 вересня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 750 220 гривень 06 копійок та третейський збір у сумі 7 902 гривень 20 копійок, проте боржники у добровільному порядку рішення третейського суду не виконують.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року відмовлено в задоволенні заяви.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить ухвалу суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заявник посилається на незаконність оскаржуваної ухвали, оскільки розглядаючи даний спір, постійно діючий третейський суд при Асоціації українських банків не вийшов за межі своєї компетенції, оскільки заборгованість у даній справі стягувалась у національній валюті, а постанова Верховного Суду України, на яку посилається суд першої інстанції в своїй ухвалі, стосувалась рішення третейського суду про стягнення заборгованості у доларах США.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволення з таких підстав.

№ апеляційного провадження:22-ц/796/10469/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
З наявних матеріалів справи вбачається, що 2 червня 2007р. між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 30784

- 2 -

доларів США зі сплатою 11,5% річних та кінцевим терміном повернення всієї суми 21 червня 2014р.

Пунктом 6.2. договору сторони домовилися, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 червня 2007р. між банком, позичальником та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були укладені окремі договори поруки, пункт 4.2. яких містить аналогічне третейське застереження.

Рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 4 вересня 2015р. стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 750 220 гривень 06 копійок та третейський збір у сумі 7 902 гривень 20 копійок.

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки; 8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення; 9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин; 10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств; 11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним

Судом України; 12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України; 13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих

- 3 -

повноважень; 14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Вказаний перелік є вичерпаним, а тому, суд першої інстанції повинен був зазначити на підставі якого пункту статті 6 Закону України «Про третейській суди» він прийшов до висновку, що розглянутий спір не відноситься до компетенції третейського суду.

Крім того, суд не звернув увагу, що спірні правовідносини пов'язані із невиконанням позичальником та поручителями умов цивільно-правової угоди, а відтак, прийшовши до висновку, що вказаний спір носить публічний характер, суд зобов'язаний був навести відповідне обґрунтування та встановити, що стягувач уклав з позичальником кредитний договір у іноземній валюті з метою задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

При цьому, суд повинен звернути увагу на правову позицію Верховного Суду України у справі 6-145цч14 про те, щогрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Також суд повинен був врахувати, що рішенням третейського суду з боржників заборгованість за кредитним договором стягнута у національній валюті.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, так як є необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року скасувати, заяву Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості направити до Дніпровського районного суду м. Києва на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: