Справа № 275/725/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року

Брусилівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Руденка В.О.,

за участі секретаря Довгаленко О.І.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представників третьої особи ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що вона є наймачем двокімнатного житлового будинку АДРЕСА_1. Вказаний будинок був нею приватизований, але рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 06.11.2015 року видане їй свідоцтво про право власності визнано недійсним. В будинку також зареєстровані діти позивачки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та колишній чоловік - відповідач ОСОБА_3

Рішенням суду від 07.10.2011 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Відповідач не брав аніякої участі в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг, а з 2013 року взагалі не проживає в ньому і вона сама несе всі витрати по сплаті комунальних послуг, які нараховуються по кількості членів сім'ї, зареєстрованих у будинку. Аліменти відповідач не сплачує, від подання необхідних для оформлення субсидії документів відмовляється. В теперішній час відповідач протягом більше двох років мешкає за адресою: АДРЕСА_2 з іншою жінкою. Посилаючись на норми ст.71, 72 ЖК України, ст.405 ЦК України, позивачка просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком, як такого, що відсутній більше шести місяців без поважних причин.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили задовольнити його, додатково пояснили, що відповідач утворив сім'ю в іншому місці з іншою жінкою, де вже декілька років і живе. Вона теж створила сім'ю з іншим чоловіком та мешкає разом з ним у спірному будинку. В будинку є одна кімната, де відповідач встановив замок, переніс свої речі та зачинив її. Позивачка не має доступу до цієї кімнати. Вона має право власності на ? частину житлового будинку. Особові рахунки на житлово-комунальні послуги відкриті на її ім'я. Відповідач раніше користувався гаражем і приходив до будинку, коли її не було вдома, але не проживав там. Вже під час судового розгляду відповідач відновив проживання в будинку, облаштувавши окремий вихід, однак вона не давала йому згоду на це і вважає, що переселившись до іншого житла, ОСОБА_3 втратив право користування житловим будинком.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник позовні вимоги не визнали, подали письмові заперечення та у судовому засіданні пояснили, що будинок АДРЕСА_1 відповідач з позивачкою отримали у 1994 році у зв'язку з переселенням із зони гарантованого відселення після аварії на Чорнобильській АЕС. Прожили разом в цьому будинку 17 років, робили ремонт, після чого їх сім'я розпалась. У 2014 році відповідачка повідомила йому, що вона є власником всього будинку та пред'явила вимогу, щоб він залишив будинок. Він пішов від позивачки на квартиру по АДРЕСА_2.

У подальшому під час судового засідання відповідач надав пояснення про те, що він втратив можливість користуватись спірним будинком приблизно з 2011 року. В спірному будинку, в окремій кімнаті лишились його особисті речі, але через те, що позивачка змінила вхідні замки, він не міг певний час потрапити до будинку. Приходив до будинку коли діти були вдома. Позивачка проживає в будинку з іншим чоловіком через що він не має можливості також користуватись цим будинком. Раніше він вважав, що має право власності на частину будинку, оскільки ще під час спільного проживання разом з позивачкою звертались у селищну раду з питання приватизації будинку. Документи готувала вона. Про те, що приватизацію було оформлено лише на ім'я позивачки, він дізнався не одразу і тоді звернувся до суду з позовом. З 2012 року періодично бував у будинку, іноді ночував. Він не має іншого житла і має намір приватизувати половину житлового будинку, розділивши його з позивачкою і подав до селищної ради заяву про приватизацію.

Надаючи пояснення у наступних судових засіданнях по цивільній справі ОСОБА_3 стверджував, що мешкає в спірному будинку постійно і ніколи не полишав його.

Представники Брусилівської селищної ради у судовому засіданні під час судових дебатів позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні. У судовому засіданні 19.08.2016 р. представник селищної ради пояснила, що відповідач не живе у спірному будинку, оскільки під час обстеження будинку його там не було. Натомість були його речі у веранді, зачинені на замок. Складені акти обстеження ОСОБА_3 не оскаржував, проте подав заяву на приватизацію будинку.

Брусилівський селищний голова в якості представника третьої особи у судовому засіданні пояснив, що ордер на вселення до спірного будинку сторони отримували на двох, отже право користування житловим будинком виникло у обох. Вважає, що ОСОБА_3 має право користуватись цим будинком, оскільки іншого житла він не має. Водночас йому відомо, що відповідач на ґрунті сімейних негараздів виїжджав з будинку і мешкав на квартирі, а зараз вже повернувся.

Під час судового розгляду були допитані свідки, які надали суду наступні показання.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що її бувша невістка - колишня дружина брата також на прізвище ОСОБА_9, в теперішній час співмешкає з відповідачем по АДРЕСА_2. У серпні 2014 року відповідач та вказана жінка відвідували весілля родичів як сімейна пара

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що вона живе по сусідству з позивачкою, їх городи межують. Колишнього чоловіка позивачки - відповідача ОСОБА_3 вона знає, але не бачила його вдома у позивачки вже більш ніж 2 роки.

Допитана в якості свідка неповнолітня ОСОБА_7 пояснила суду, що є донькою сторін по справі. Вона живе разом із мамою в будинку АДРЕСА_1. Її батько відповідач ОСОБА_3 в цьому будинку не живе близько трьох років, а лише приходить, буває у дворі, щоб створити видимість того, що живе і щоб сусіди його побачили. В батька інша жінка та інша родина, мати теж співмешкає з іншим чоловіком. Батьку до хати заходити ніхто не перешкоджає і коли розпочався суд, він став приходити щодня. В будинку батько має окрему кімнату, яку він зачинив. Батькові речі знаходяться у веранді будинку.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що живе навпроти спірного будинку і стверджує, що відповідач ОСОБА_3 останні три роки постійно проживає там. Живе у веранді. Позивачка не впускала його, міняла замки.

Свідок ОСОБА_12 також пояснив суду, що живе по сусідству зі спірним будинком і стверджує, що ОСОБА_3 постійно мешкає там, хоча позивачка міняла замки і не пускала його до хати. В той же час, свідок виправився, вказавши, що не слідкує за відповідачем і скільки часу той проводить в хаті не знає. Знає, що відповідач для входу в будинок використовує окремий вхід.

Коментуючи показання свідка ОСОБА_12, відповідач ОСОБА_3 надав суду пояснення про те, що він, саме цієї ночі, пробив собі окремий вхід до будинку.

Свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що є другом ОСОБА_3, який живе у будинку АДРЕСА_1. Машина відповідача стоїть у дворі вказаного будинку, а сам він там живе.

Почувши пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, дослідивши показання свідків та подані по справі письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким рішенням, стосовно цієї справи є рішення Апеляційного суду Житомирської області від 10.12.2015 року у цивільній справі №275/1048/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Брусилівської селищної ради Житомирської області про визнання частково недійсним рішення виконкому, свідоцтва про право власності на житловий будинок та визнання права власності на житловий будинок, а також частково змінене ним рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 06.11.2015 року.

Зі змісту цих судових рішень слідує, що рішенням виконавчого комітету Брусилівської селищної ради від 26.10.1995 року №205 та згідно виданого свідоцтва про право власності, ОСОБА_1 передано у власність житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнаючи недійсним в ? частині свідоцтво про право власності на житловий будинок №129 від 02.10.1995 р. на ім'я ОСОБА_1, суди встановили, що станом на дату приватизації позивачка та відповідач на законних підставах мешкали у вказаному будинку та були в ньому зареєстровані.

Отже порушень закону при вселенні відповідача до спірного будинку судом не встановлено і сторонами про таке не заявлено.

На підставі вищезазначеного судового рішення спірний житловий будинок на праві спільної часткової власності належить в рівних долях позивачці ОСОБА_1 та Брусилівській селищній раді Житомирської області.

Крім того, з вищевказаних преюдиційних судових рішень слідує, що під час процесу приватизації ОСОБА_1 було самостійно підписано та подано до виконавчого комітету селищної ради заяву від імені ОСОБА_3 про передачу будинку в її особисту власність.

Позов по вищевказаній цивільній справі ОСОБА_3 було подано до суду 11.12.2014 року і розгляд справи тривав до 10.12.2015 року.

Згідно довідки про склад сім'ї позивачки, виданої Брусилівською селищною радою 06.10.2015 р. №3497, відповідач ОСОБА_3 входить до складу сім'ї, що мешкає у будинку АДРЕСА_1 та зареєстрований там.

Згідно довідок селищної ради від 27.11.2014 р. №2747 та від 12.06.2015 р. №1902, а також згідно акту обстеження житлового будинку від 12.11.2015 р. , а також акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 29.05.2015 р. №84, складеному органом соціального захисту населення, зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрований у спірному будинку, але фактично за вказаною адресою не проживає, в будинку, у зачиненій веранді зберігаються його речі. Поданими позивачкою копіями квитанцій по оплаті житлово-комунальних послуг встановлено, що всі ці квитанції сплачені позивачкою.

З поданих сторонами та досліджених судом: рішення виконкому Брусилівської селищної ради від 01.12.2015 р. №14, протоколу №2 засідання виконкому, на підставі якого прийняте це рішення, заяв до селищної ради ОСОБА_3 від 16.11.2015 р., 01.12.2015 р., 18.11.2015 р., 26.05.2016 р. та ОСОБА_1 від 27.11.2014 р., 04.06.2015 р., 10.11.2015 р. слідує, що сторони неодноразово виносили на вирішення органу місцевого самоврядування питання користування спірним житловим будинком. При цьому позивачка наполягала, що відповідач в будинку не проживає, а відповідач наполягав на тому, що позивачка чинить йому перешкоди у проживанні. Рішення місцевої ради зведено до рекомендації сторонам вирішувати спір у судовому порядку.

З акту обстеження будинку від 06.09.2016 р., висновку Брусилівського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області від 13.09.2016 р. та поданих представником позивачки фотознімків слідує, що станом на час розгляду справи в суді відповідач, розібравши частину стіни будинку облаштував дверний отвір та перебуває у будинку.

З листа Брусилівської селищної ради в адресу відповідача від 12.05.2016 р. №185 слідує, що він звернувся до селищної ради з заявою про приватизацію ? частини спірного житлового будинку, проте йому рекомендовано попередньо отримати дозвіл від органів опіки та піклування, з огляду на проживання у будинку двох дітей.

Оцінюючи у сукупності вищенаведені докази, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 припинив використовувати житловий будинок АДРЕСА_1 в якості свого основного, постійного житла починаючи з періоду 2011-2014 років і фактично повернувся до будинку лише у вересні 2016 року під час розгляду справи в суді. Про це свідчать як його власні пояснення у судовому засіданні, так і інші докази у своїй сукупності.

Більш пізні пояснення відповідача, як і показання низки свідків, щодо постійного проживання відповідача протягом цих років у будинку суд оцінює критично, оскільки вони є суперечливими та непослідовними.

Так само марними в контексті досягнення певних процесуальних чи матеріально-правових переваг, суд вважає зусилля відповідача щодо раптового розбирання частини стіни та облаштування окремого входу, оскільки ця обставина, яка мала місце наприкінці судового розгляду, не впливає на вирішення справи на користь будь-якої зі сторін.

Крім того, з сукупності вищевказаних доказів, враховуючи пояснення учасників провадження суд встановлює як фактичну обставину по справі наявність тривалих особистих неприязних відносин між позивачкою та відповідачем в такій мірі, яка, за оцінкою суду, унеможливлює спільне використання спірного житла.

В цьому контексті слід також взяти до уваги той факт, що саме через дії позивачки, як то встановлено вищезазначеними рішеннями судів, відповідач свого часу незаконно був усунутий від можливості набути частину будинку у власність в порядку приватизації, що було встановлено лише у 2014 році.

Дослідивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про необхідність відхилення позову, виходячи з наступного.

Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно ст.29 ЦК України, місцем проживання особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ст.71, 163 Житлового кодексу УРСР, за тимчасово відсутнім наймачем займане житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо наймач був відсутній з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

З огляду на вищевикладені законодавчі норми та фактичні обставини справи, суд констатує, що відповідач ОСОБА_3 тривалий час не використовував спірний житловий будинок в якості основного житла через поважні причини, враховуючи вищеописані відносини з позивачкою та відсутність відокремленої частини будинку, придатної для автономного використання.

Крім того, не використовуючи будинок в якості постійного житла, відповідач, водночас, не втрачав зв'язку з ним і не був безперервно відсутнім у ньому, оскільки в його фактичному користуванні весь час залишались частина будинку та гараж, які є при належностями будинку, він активно відстоював свої права, пов'язані з цим будинком у суді у 2014-2015 роках.

Наявність у відповідача права на інше житло по-перше не доведена в суді, а по-друге, в контексті ч.6 ст.29 Цивільного кодексу України, сама по собі не позбавляє його права на користування спірним житловим будинком, отримане ним у законний спосіб.

Вищенаведені обставини, разом із відсутністю у відповідача іншого гарантованого житла не дають можливості суду задовольнити позов, не порушивши при цьому базові права людини, до яких відносяться, зокрема, право на житло та повагу до особистого життя.

Слід також зазначити, що оскільки право користування спірним житлом за відповідачем було зареєстроване у встановленому порядку станом на момент виникнення права спільної часткової власності на житловий будинок (на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 10.12.2015 р.), подальше вирішення питання щодо припинення цього права, відповідно до положень ст.358 ЦК України співвласники мають вирішувати за взаємною згодою.

Як було зазначено вище, представники співвласника будинку - Брусилівської селищної ради згоди на позбавлення відповідача права користування житлом не виявили.

Відповідаючи на доводи позивачки щодо відсутності будь-якої участі з боку відповідача ОСОБА_3 у витратах з утримання будинку та ухилення від сплати аліментів, суд зазначає, що ці обставини утворюють підстави для самостійних цивільних позовів щодо відшкодування витрат на утримання будинку чи визначення порядку користування будинком, тощо, та стягнення аліментів та інших пов'язаних з цим платежів.

Вирішуючи відмовити у задоволенні позову, суд, відповідно до ст. 88 ЦПК України, залишає сплачений позивачкою судовий збір без відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 47 Конституції України, ст.29, 358 ЦК України, ст.71, 163 ЖК України, керуючись ст. 3, 10 15, 60, 61, 88, 213-216 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів від дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Житомирської області через Брусилівський районний суд Житомирської області.

Суддя В.О. Руденко