УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, який діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8, Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_9 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що з 13 липня 1991 року до 01 червня 2010 року перебував із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними була придбана у власність двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Загальна вартість цієї квартири складала 10608,92 крб., із яких 3740 крб. сплатила відповідачка до шлюбу, а 6868,92 крб. сплачено в період перебування сторін у шлюбі, тому він має право на 2/7 частини вказаної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

ОСОБА_4 (дружина ОСОБА_9) та ОСОБА_5 (мати ОСОБА_9) вступили у справу як спадкоємці померлого та з урахуванням уточнень позовних вимог просили визнати об'єктом права спільної сумісної власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_5 як спадкоємцем за законом після померлого ОСОБА_9 право власності на 1/4 частини вказаної квартири, а за ОСОБА_4 як спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_9 - на 3/14 частини.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 серпня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_4 як спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_9 право власності на 3/20 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_5 як спадкоємцем за законом після померлого ОСОБА_9 - на 1/20 частини вказаної квартири. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що з 13 липня 1991 року до 01 червня 2010 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 8 лютого 1989 року № 100 ОСОБА_6 як члену ЖБК «Ізумруд» 15 лютого 1989 року видано ордер № 074466 на право вселення у двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю у складі двох осіб: її та сина ОСОБА_7

Згідно з довідкою ОСББ «Ізумруд» від 3 квітня 2014 року № 5-14 пайовий внесок за вказану квартиру в сумі 10608,92 крб. сплачений в повному обсязі: 3740 крб. сплачено 3 травня 1988 року, 748 крб. - 25 січня 1989 року, 1000 крб. погашено 27 грудня 1991 року Виробничим швейним об'єднанням «Каштан», 4600 крб. сплачено 21 травня 1992 року, дані про дату сплати 520.92 крб. відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 (дружина ОСОБА_9) є спадкоємцем майна померлого в 3/4 частини, а ОСОБА_5 (мати ОСОБА_9) згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом є спадкоємцем майна померлого в 1/4 частини.

Згідно із ст. 15 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність», що був чинний на час сплати пайового внеску за квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю, враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

До повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку у паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку у праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, встановивши, що 6008,92 крб. пайового внеску за спірну квартиру було внесено ОСОБА_6, а 4600 крб. за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_6, що складало 43,36 % балансової вартості квартири та становить 2/5 її частини, правильно визначив частки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (3/20 та 1/20 відповідно) як спадкоємців померлого ОСОБА_9 з урахуванням їх часток у спадщині.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення апеляційного суду, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

Л.М. Мазур

О.В. Попович