_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9632/16-ц
Провадження № 2/520/4383/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог Виробничо-комерційна фірма «Юна - сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору позики припиненим, визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання іпотеки такою, що припинена, визнання права власності, та за позовом ОСОБА_2 до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

12.08.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 вересня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг грошову суму в розмірі 658 000 дол. США припиненим у звязку з виконанням ОСОБА_1 зобовязань за цим договором в повному обсязі; визнати договір купівлі-продажу, укладений 14 вересня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність нежиле приміщення № 501,загальною площею 658,2 кв.м., розташоване в буд. № 55 по вул. Івана Франка в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1460, удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений в звязку з припиненням основного зобовязання. Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежиле приміщення № 501, загальною площею 658,2 кв.м., розташоване в буд. № 55 по вул.. Івана Франка в м. Одесі. Стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги мотивував тим, що в 2004 році між ним та ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо передання останнім йому у позику окремими траншами грошових коштів під проценти . При цьому, письмові угоди між сторонами не оформлялись в звязку з принциповою відмовою від цього відповідача, однак при отриманні кожного окремого траншу позивачем надавалась відповідачу розписка про отримання грошей. Так, зокрема, 14 вересня 2009 року ним було отримано грошову суму в розмірі 658 000 дол. США, про що надано розписку.

Позивач зазначає, що в забезпечення виконання зобовязань між ним та відповідачем в цей же день було укладено удаваний договір купівлі-продажу обєкту, розташованого в будинку № 55 по вул. Івана Франка в м. Одесі для приховання договору іпотеки нерухомого майна, який насправді був вчинений з метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики.

Позивач стверджує, що в силу ст. 599 ЦК України зобовязання за договором позики станом на сьогоднішній день є припиненим з огляду на виконання, проведене належним чином, оскільки борговий документ розписка від 14 вересня 2009 року знаходиться у нього, але спірне приміщення у його власність повернуто не було. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом

Ухвалою суду від 12.09.2016 року було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання.

В ході судового засідання, яке відбулось 17.10.2016 року, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив обєднати в одне провадження дану справу зі справою №520/8449/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про усунення перешкод у користуванні власністю.

З позовної заяви в редакції від 07.07.2016 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме: нежилого приміщення № 501, загальною площею 658,2 кв.м., що розташоване в буд. № 55 по вул. Івана Франка в м. Одесі, шляхом його звільнення Виробничо-комерційною фірмою «Юна - сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю та будь-яким іншим особам, що чинять перешкоди в користуванні такою власністю.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є власником нежитлового приміщення № 501, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франка, буд. 55, загальною площею 658,2 кв.м., яке було придбано на підставі Договору купівлі-продажу від 14.09.2009 року.

Позивач ОСОБА_2 стверджує, що на даний момент за цією адресою розміщується супермаркет «Віртус», а саме Виробничо-Комерційна Фірма «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, однак таке розміщення супермаркету є безпідставним, необґрунтованим, протиправним та таким, що порушує його права як власника, оскільки договір оренди або будь-який інший договір, який надав би право займати належне йому приміщення, чинний на теперішній час у сторін відсутній. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2016 року вказані справи були обєднані в одне провадження на підставі ст. 126 ЦПК України.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Позивач та представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4, який є також представником Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю у судовому засіданні позов ОСОБА_1 підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, у задоволенні позову ОСОБА_2 просили відмовити, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Представники відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні у задоволені позову ОСОБА_1 просили відмовити через його недоведеність, наполягали на задоволені позову свого довірителя.

Третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, 26.09.2016 року звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність та зазначила, що позов ОСОБА_1 не підтримує.

Розглянувши подані позови, дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін та свідків, суд доходить до висновку про можливість задоволення позову ОСОБА_1, а в задоволення позову ОСОБА_2 слід відмовити, виходячи з наступного.

Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

Як встановлено у судовому засіданні, 14 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, на підтвердження укладання якого була написана розписка, з якої вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 658 000 дол. США, з відсотковою ставкою 24 % річних, які зобовязався сплачувати щомісячно. Строк повернення боргу сторонами не визначався і його повернення повинно було відбутись у час, що визначався позивачем.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Судом встановлено, що оригінал розписки від 14 вересня 2009 року знаходиться у ОСОБА_1, був оглянутий у судовому засіданні, вказаний доказ сторонами спростований не був, недійсним не визнаний, що свідчить про виконання позивачем своїх обовязків за вказаним договором.

Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобовязання, а саме: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про визнання договору позики від 14 вересня 2009 року припиненим у звязку з виконанням зобовязань за цим договором в повному обсязі підлягають задоволенню, оскільки доведені в судовому засіданні та ґрунтуються на вимогах закону.

Що стосується вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, суд зазначає наступне.

Як пояснив позивач у судовому засіданні, між ним та ОСОБА_2 неодноразово досягались домовленості щодо позики грошових коштів та застави нерухомого майна для забезпечення виконання зобов'язань, однак, за бажанням відповідача, договори іпотеки оформлювались лише у разі короткострокових позик, в той час як у разі, коли кошти позичались на тривалий чи не визначений (як у даному випадку) час, то ОСОБА_2 вимагав переоформлення нерухомого майна саме у його власність, надаючи після цього право ОСОБА_1 самому вирішувати час повернення позики.

Як вбачається з розписки ОСОБА_1 від 14 вересня 2009 року, в забезпечення виконання його зобов'язань перед відповідачем позивачем було передано приміщення № 501 загальною площею 658,2 кв.м., розташоване в будинку № 55 по вулиці Івана Франка в місті Одесі шляхом оформлення договору купівлі-продажу за балансовою вартістю та вказано, що після повернення позики ОСОБА_2 повертає вказане приміщення позивачеві назад також за його балансовою вартістю шляхом укладання договору купівлі-продажу.

Вищезазначене спірне нежиле приміщення належало позивачеві на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2005 року, укладеного між ним та ОСОБА_7 та було придбано за 250 000 доларів США (а.с.139).

На виконання домовленостей, що попередньо були досягнуті сторонами, 14 вересня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було посвідчено вищезгаданий удаваний Договір купівлі-продажу, який було зареєстровано в реєстрі за № 1460.

Так відповідно до пункту 1 даного Договору, ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність нежиле приміщення № 501 загальною площею 658,2 кв.м., розташоване в будинку № 55 по вулиці Івана Франка в місті Одесі.

В пункті 2 Договору встановлено, що продаж здійснено за 164 550 гривень, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору і своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за продане нежиле приміщення, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку.

Слід зазначити, що ціна об'єкту, вказана у цьому договорі, вочевидь не відповідає його вартості, вказаній в договорі від 24.11.2005 року, укладеному між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, що також додатково свідчить про те, що позивач не мав наміру відчужувати свою нерухомість за ціною, що більш ніж в 12 разів є нижчою ринкової вартості об'єкта та підтверджує удаваність укладеного з ОСОБА_2 договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами стюст. 626, 627 встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однак, вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги, що укладання оспорюваного договору купівлі-продажу не було спрямоване на настання реальних наслідків, так як право власності на нежитлове приміщення № 501 загальною площею 658,2 кв.м., розташоване в будинку № 55 по вулиці Івана Франка в місті Одесі до відповідача за первісним позовом фактично так і не перейшло.

Приходячи до такого висновку, суд бере до уваги, що ще 01 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 приватним підприємством «ВІРТУС» в особі ОСОБА_8 було укладено Договір оренди, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець зобовязався передати Орендареві в строкове платне користування нежитлове приміщення № 501, загальною площею 658, 2 кв.м., яке розташоване в буд. 55 по вул. Івана Франка в м. Одесі, а Орендар зобовязується прийняти Обєкт оренди та після припинення цього Договору повернути Обєкт оренди Орендареві.

Пунктом 6.1 передбачено, що Договір набирає чинності з дня його підписання і діє на трок 2 роки 11 місяців, який не може бути скорочено. А в п. 6.2 встановлено, що якщо за 1 місяць до спливу строку оренди Орендар не заявив про небажання продовжувати цей Договір, цей Договір вважається продовженим на тих самих умовах і на той самий строк необмежену кількість раз.

В пункті 5.4 Договору сторони домовились, що зміна власника Обєкту оренди не тягне за собою припинення договору, а також внесення змін до договору.

Цього ж дня, у відповідності до п. 1.3 Договору, між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 приватним підприємством «ВІРТУС» в особі ОСОБА_8 було підписано Акт приймання -передачі до Договору оренди від 01 вересня 2009 року.

В подальшому, 01 січня 2016 року між ОСОБА_7 приватним підприємством «ВІРТУС» в особі генерального директора ОСОБА_1 та Виробничо-комерційною фірмою «Юна-Сервіс» в особі директора ОСОБА_9 було укладено Договір суборенди, пунктом 1.1. якого передбачено, що Орендар передає, а Суборендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення, розташовані за адресою : м. Одеса, вул. Івана Франка, 55 загальною площею 658,2 кв.м.

Відповідно до п. 1.2 цього Договору, Обєкт суборенди передається Суборендарю для організації діяльності супермаркету строком з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2017 року.

01 січня 2016 року між ОСОБА_7 приватним підприємством «ВІРТУС» в особі генерального директора ОСОБА_1 та Виробничо-комерційною фірмою «Юна-Сервіс» в особі директора ОСОБА_9 було підписано Акт приймання передачі до Договору суборенди від 01.01.2016 року.

У судовому засіданні позивачем були надані численні документи, які підтверджують постійне та безперервне використання спірного приміщення Виробничо-комерційною фірмою "Юна-Сервіс", директором якої є сестра позивача ОСОБА_9, починаючи з 2006 року, що також свідчить про удаваність договору купівлі-продажу від 14 вересня 2009 року.

Обгрунтовуючи заперечення на первісний позов, представник відповідача надав суду договір оренди нежитлового приміщення від 15.09.2009 року, що був укладений між ОСОБА_2 та Виробничо-комерційною фірмою "Юна-Сервіс", однак, будь яких доказів реальності його виконання сторонами: підписаного акту прийому - передачі, перерахування та зарахування орендної плати тощо суду не надав.

Більш того, вказаний договір закінчив свою дію ще 15 вересня 2010 року, у зв'язку з чим залишилось не зрозумілим, чому відповідач, вважаючи себе власником спірного приміщення, та не отримуючи від нього жодного прибутку, дозволяв сторонній особі його використовувати на власний розсуд майже 6 років!!!

Крім того, суд критично ставиться до вищезазначеного договору оренди, який був наданий представником відповідача лише в останньому судовому засіданні, так як, звертаючись до суду з позовом 19 липня 2016 року, ОСОБА_2 зазначав, що договір оренди або будь-який інший договір, який надавав би виробничо-комерційній фірмі "Юна-Сервіс" право займати спірне приміщення між ним та товариством не укладався, що і стало підставою для звернення до суду (а.с. 99).

Згідно з частиною 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року за №9, зокрема у її п. 25, роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників

Судом встановлено, що вчинені сторонами дії не можуть вважатись остаточним відчуженням майна та призводять до правових наслідків, які настають за договором Іпотеки.

Отже, суд вважає, що Договір купівлі продажу, вчинений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приховував договір Іпотеки, що забезпечував повернення позичених грошових коштів.

Вказані обставини та факт повернення відповідачеві боргу також були підтверджені у судовому засіданні свідками ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та самим позивачем ОСОБА_1, який, будучи попереджений про кримінальну відповідальність за давання свідомо неправдивих свідчень, давав покази у якості свідка.

Так, ОСОБА_8 пояснила, що саме вона відповідала за щомісячні розрахунки, звірки та передачу ОСОБА_2 процентів за користування грошовими коштами, зокрема і по даному договору позики.

Вирішуючи спір по суті, суд також бере до уваги, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не скористався своїм правом, у судове засідання не з'явився, особистих свідчень суду не надав, письмових доказів позивача не спростував.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання

Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦПК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи

Відповідно до ч.3 ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином наслідком удаваності правочину є його недійсність.

Відповідно до статті 593 ЦК України у разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов'язання заставодержатель. у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов'язаний негайно повернути його заставодавцеві.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 501, загальною площею 658, 2 кв.м., яке розташоване в буд. 55 по вул. Івана Франка в м. Одесі удаваним правочином, який приховав договір Іпотеки.

Не зважаючи на те, що позивачем було повернуто суму позики, нерухоме майно, фактично надане в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язання, йому повернуто не було.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України ""Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Статтею 17 Закону України "Про іпотеку" визначено, що підставами для припинення іпотеки є: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що між сторонами 14 вересня 2009 року був укладений договір позики грошових коштів, повернення яких було забезпечено передачею в іпотеку нежитлового приміщення. Вказане зобов'язання було припинено належним виконанням - поверненням грошових коштів, у зв'язку з чим іпотека також вважається припиненою і підстави знаходження нежитлового приміщення у власності відповідача на теперішній час - відсутні.

Згідно вимог статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 261 ЦК за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

З тексту розписки від 14.09.2009 року вбачається, що сторонами не було обумовлено строк повернення грошових коштів, а від так, до даних правовідносин не можливо застосувати строк позовної давності, у зв'язку з чим у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про застосування строків позовної давності слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 293, 294 ЦПК України, ст.ст. 7, 12, 17, 33, 34, 35, 39 Закону України Про іпотеку, ст.ст. 16, 509, 526, 590, 610, 611, 612, 625, 1046, 1047, 1049, Цивільного кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог Виробничо-комерційна фірма «Юна - сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору позики припиненим, визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання іпотеки такою, що припинена, визнання права власності задовольнити.

Визнати договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 вересня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг грошову суму в розмірі 658 000 дол. США, припиненим у звязку з виконанням ОСОБА_1 зобовязань за цим договором в повному обсязі.

Визнати договір купівлі-продажу, укладений 14 вересня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність нежиле приміщення № 501,загальною площею 658,2 кв.м., розташоване в буд. № 55 по вул. Івана Франка в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1460, удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений в звязку з припиненням основного зобовязання.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежиле приміщення № 501, загальною площею 658,2 кв.м., розташоване в буд. № 55 по вул.. Івана Франка в м. Одесі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 992, 40 гривень.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про усунення перешкод у користуванні власністю відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Куриленко О. М.