РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 534/2541/15-ц

№2/534/17/16

20 січня 2016 року м. Комсомольськ

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - Солохи О.В.

при секретарі - Жуковій Н.А.

за участю: позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4, представника третьої особи - ОСОБА_5, розглянувши у судовому засіданні в м. Комсомольську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Комсомольської міської ради Полтавської області,Кременчуцька місцева прокуратура Полтавської області про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька,

В С Т А Н О В И В:

02.11.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом в якому просила дозволити неповнолітній громадянці України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Комсомольська Полтавської області, у супроводі матері ОСОБА_1 здійснювати неодноразові тимчасові виїзди за межі України в Туреччину з 01.12.2015 року до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька ОСОБА_3.

13.01.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, про зменшення розміру позовних вимог, в якій просила надати дозвіл її неповнолітній дочці ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Комсомольська Полтавської області, у супроводі матері ОСОБА_1 здійснювати неодноразові тимчасові виїзди за межі України в Туреччину протягом двох років з 01.02.2016 року до 01.02.2018 року без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3 та стягнути з останнього на користь позивача ОСОБА_1 понесені нею судові витрати.

На підтвердження своїх вимог вказувала, що з відповідачем перебувала у зареєстровану шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26.06.2015 року. Від цього шлюбу сторони мають спільну дитину, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. З відповідачем склались неприязні відносини і останній відмовляється надати тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Позивач ОСОБА_1 разом із неповнолітньою дочкою мають намір виїхати до Туреччини, оскільки позивач планує створити нову сім'ю із громадянином іншої країни, від якого остання вагітна. Батько неповнолітньої ОСОБА_6 ОСОБА_3 безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

В судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що позивач має намір вивести дочку ОСОБА_8 до Туреччини з метою її оздоровлення та відпочинку. Позивач зазначала, що за 2 року проживання із відповідачем, останній постійно її принижував, не виконував свої батьківські обов'язки щодо виховання неповнолітньої дочки. Представник ОСОБА_2 заявлені вимоги позивачем підтримала в повному обсязі та пояснила, що позивач має намір офіційно зареєструвати шлюб із громадянином Туреччини, оскільки вони чекають на народження спільної дитини, крім того вказувала про намір позивача тимчасово неодноразово вивозити дочку ОСОБА_8 до Туреччини з метою її оздоровлення та відпочинку на 2 роки.

Відповідач в судовому засіданні разом із своїм представником проти заявлених позивачем вимог заперечували повністю. Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що офіційно працює, має достатній заробіток для надання допомоги дитині на оздоровлення в межах території України, має бажання спілкуватися зі своєю неповнолітньою дочкою та приділяти їй більше уваги, крім того вказував, що йому встановлено графік побачень з дочкою ОСОБА_8 і у разі задоволення позову, його право на спілкування з останньою буде порушено.

Представник органу опіки та піклування Комсомольської міської ради Полтавської області в судовому засіданні проти позову ОСОБА_1 заперечувала та пояснила, що неповнолітня дитина в іншій країні не буде соціально захищена. Вказала, що у Туреччині медицина платна, а у матері дитини не має власних заощаджень.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кременчуцька місцева прокуратура Полтавської області, повідомлена у встановленому законом порядку, свого представника до зали суду не направила.

Заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26.06.2015 року (а.с.6). Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, де відповідач ОСОБА_3 записаний як батько дитини (а.с.7).

Як вбачається із наданої ДНЗ «Росинка» інформації про відношення ОСОБА_3 до неповнолітньої доньки ОСОБА_6, остання відвідує ДНЗ «Росинка» з 16.10.2014 року. Дівчинка поступила за заявою матері. Їх сім'я мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та складається з двох чоловік. Батько дитини проживає окремо. Дівчинка регулярно відвідує дошкільний заклад, її вчасно приводить і забирає матір. Батько ОСОБА_3 в дошкільному закладі з'являвся рідко. З жовтня 2015 року її батько почав відвідувати доньку регулярно. Приходить до неї поспілкуватись, приносить подарунки. Відносини між батьком і донькою доброзичливі. Дитина прихильно ставиться до батька, жде зустрічі з ним, радісно його зустрічає (а.с.46).

Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Суд вказує на те, що сторони не надали суду жодного доказу, який би підтверджував, що спір між ними щодо визначення місця проживання дитини відсутній, з огляду на те, що місце проживання дитини ані відповідним судовим рішенням, ані договором між батьками дитини не визначено.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Комсомольської міської ради Полтавської області від 24.11.2015р. №503 було визначено спосіб участі ОСОБА_3, 1990р.н., у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,, встановивши систематичні побачення батька з дитиною в присутності матері ОСОБА_1, щотижня, крім часу, коли дитина хворіє: вівторок та четвер з 17.00 год. до 19.00 год.; субота з 08.00 год. до 17.00 год. (а.с.47).

З пояснень представника третьої особи вбачається, що батьку ОСОБА_8 надано можливість спілкуватися з нею у присутності її матері, оскільки остання категорично відмовлялась надавати відповідачу таку можливість.

Згідно із довідкою про доходи відповідача, ОСОБА_3 офіційно працевлаштований у ВАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» землеробом та має регулярний дохід (а.с.49). Який збільшився з вересня 2015р., оскільки останній успішно пройшов випробувальний термін та прийнятий на посаду основного працівника.

Суд зазначає, що у відповідності до ч.ч.2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Під час судового розгляду справи, позивач дала пояснення з яких убачається, що на 03.12.2015р. призначалась реєстрація шлюбу позивача ОСОБА_1 із громадянином Туреччини ОСОБА_9, натомість реєстрація не відбулась у зв'язку із відсутністю перекладу нотаріальної заяви про те, що позивач не перебуває у зареєстрованому шлюбі. Крім того позивач пояснила, що на час розгляду справи реєстрація шлюбу не призначена. Також позивач не змогла повідомити суд, на коли призначена реєстрація шлюбу між нею та громадянином Туреччини ОСОБА_9.

Позивач не змогла дати суду змістовних пояснень, чому, реєстрацію шлюбу, що не відбулася у Туреччині із-за відсутності перекладу певних документів, не проведено на території України.

Суд зазначає, що позивачем надано фотокартки, на яких зображено святкування весілля позивача ОСОБА_1 із громадянином Туреччини (а.с.32) та будинок, який начебто орендований останнім для влаштуванню у ньому своєї дружини з її дитиною.

Разом з тим суд не бере до уваги вказані докази, оскільки позивачем не надано жодних доказів того, що відбулась реєстрація шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану та не надано інших відомостей, щоб підтверджували, що будинок зображений на фотографіях дійсно знаходиться у користуванні громадянина Туреччини ОСОБА_9.

В судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 показала суду, що на фотографіях, які знаходяться в матеріалах справи, зображений її майбутній чоловік (а.с.32, 60). Також підтвердила, що на фотографіях зображена вона в Туреччині на березі моря Квартал Меркез (а.с.33) та квартира, яку орендує з листопада 2015 року її наречений ОСОБА_9 для спільного проживання позивача з її дитиною у Туреччині (а.с.34-38).

Суд критично ставиться до даних показів свідка ОСОБА_1, оскільки остання є зацікавленою особою у справі, тобто є позивачем по справі. Суд вказує, що покази свідка ОСОБА_1 щодо її майбутнього чоловіка громадянина Туреччини ОСОБА_9 та місця їх спільного проживання не узгоджуються з дослідженими письмовими доказами наявними у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Суд також не бере до уваги як докази копію посвідчення особи громадянина Туреччини, копію довідки з місця його роботи, копію довідки про адресу його місця постійного проживання (а.с.42-44, 60), оскільки жодна копія не засвідчена у встановленому законодавством порядку та роздруковані із поштової електронної скриньки представника позивача ОСОБА_2Разом з тим оригінали вказаних документів ані позивач, ані його представника до суду не надали.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 1 Указу Президії Верховної ради СРСР від 04.08.1983 року державні і громадські підприємства, установи й організації видають за заявами громадян копії документів, які виходять від цих підприємств, установ і організацій, якщо такі копії необхідні для вирішення питань, що стосуються прав і законних інтересів громадян, які звернулися до них. Копії документів видаються на бланках підприємств, установ і організацій. Вірність копії документа засвідчується підписом керівника або уповноваженої на те службової особи і печаткою. На копії зазначається дата її видачі і робиться відмітка про те, що оригінал документа знаходиться в даному підприємстві, установі, організації.

Суд критично ставиться до того факту, що неповнолітня дочка позивача, ОСОБА_6 ніколи не бачила майбутнього чоловіка позивача, ОСОБА_9, оскільки не відомо, як дитина сприйме незнайомого їй чоловіка та як сприйме дитину майбутній чоловік ОСОБА_1

При частковій відмові у позові, суд також зважає на те, що спілкування батька з дитиною є непорушним правом останніх, відповідач (батько дитини) батьківських прав щодо ОСОБА_6 не позбавлений, має встановлений графік побачень дитини, за наявними в матеріалах справи доказами має добрі стосунки з дитиною. Посилання представника позивача на те, що батько може бачитися з дитиною і в Туреченні витративши при цьому на квиток в один бік біля 100 доларів США не заслуговує на увагу.

Разом з тим при частковому задоволенні позову суд виходив з наступного.

Позивачем зменшено розмір позовних вимог, та як на підставу обґрунтування заявленої вимоги позивач вказала мету з якою просить отримати дозвіл на виїзд її малолітньої дитини без дозволу та супроводу батька, а саме: в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_6 та з урахуванням можливості її відпочинку та оздоровлення на березі моря у провінції Анталія, Туреччина.

Згідно з п. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода про обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Ч. 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, що не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року за № 57 передбачено, що виїзд неповнолітнього громадянина може бути дозволений на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

В силу ст.7 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п.16, 18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Як вбачається зі змісту витягу з історії розвитку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, дитина підлягає «Д» нагляду з діагнозом: хронічний пієлонефрит, період ремісії (а.с.61).

У судовому засіданні відповідач вказував на ту обставину, що якби його дитина оздоровлювалася та відпочивала на курортах в Україні, то він би не заперечував з цього приводу. Крім того, він вважав за можливе виїжджати за кордон разом з дитиною та колишньою дружиною, однак категорично був проти виїзду ОСОБА_6 за кордон без його супроводу.

Позивач же наголошувала, що в силу неприязних відносин з відповідачем разом їх спільний відпочинок є неможливим.

У контексті норм ч.2 ст.150 та ч.2 ст.157 СК України, де вказано, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні, відповідач, який є батьком малолітньої дитини ОСОБА_6, зобов'язаний належним чином виконувати свої батьківські обов'язки та не ставити свої інтереси вище інтересів дитини.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У силу вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали.

Враховуючи всі обставини по справі, приймаючи до уваги, що дитина постійно хворіє, потребує оздоровлення та має право не відпочинок, з метою врахування її інтересів, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 належить до часткового задоволення

Долю процесуальних витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 88, 208, 212-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній дитині ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Комсомольська Полтавської області, громадянки України (свідоцтво про народження від 02.10.2012р. серія НОМЕР_1), в Туреччину з метою відпочинку та оздоровлення в період з 01 червня 2016р. до 31 серпня 2016р. без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у в сумі 61 грн. 40 коп.

У іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через суд, що ухвалив рішення шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 22.01.2016 року.

Суддя підпис О.В. Солоха

Згідно з оригіналом.

Суддя О.В. Солоха