Номер провадження: 22-ц/785/3295/16
Головуючий у першій інстанції Жуган Л. В.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Станкевича В.А.

- Бабія А.П.

при секретарі - Желєзнову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.02.2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заробітної плати,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 2-6), який уточнила в ході розгляду справи (а. с. 66-67) та просила стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі за вересень 2014 року - березень 2015 року в розмірі 11 689,95 грн.; компенсацію за втрату частини заробітку в розмірі 4 839,46 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Свої позовні вимоги позивачка, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовувала тим, що з 08.04.2013 року, працює у ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» на посаді провідного архіваріуса-контролера Южного Головного Регіонального Управління ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк». З вересня 2014 року відповідач почав безпідставно відраховувати з її заробітної плати грошові кошти, у вересні 2014 року відраховано - 2 255 грн. 94 коп., у жовні 2014 року - 1 764 грн. 16 коп., у листопаді 2014 року - 1 172 грн. 23 коп., у грудні 2014 року - 1 875 грн. 05 коп., що разом становить 7 067 грн. 38 коп. На її вимогу надати пояснення щодо підстав здійснення таких відрахувань відповідач зазначив, що відрахування здійснюються на підставі ст. 130 КЗпП України, зокрема у зв'язку з порушенням позивачем вимог п. 2.7 Наказу ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» № СП-2011-726-6684279 від 19.07.2011 року «Про впровадження в промислову експлуатацію актуалізованої процедури передачі документів до архіву банку». За усними поясненнями директора ЮГРУ ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» розмір завданої позивачем матеріальної шкоди банку становить 10 500 грн. та 11,50 доларів США.

Згідно розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача її середній заробіток за місяць складає 5 145,12 грн. Зважаючи на те, що матеріальна шкода в розмірі, визначеному відповідачем, щодо позивача перевищує середній місячний заробіток ОСОБА_3, позивачка вважає, що покриття такої шкоди відповідно до ст. 136 КЗпП України, повинно проводитися шляхом подання ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» позову до суду, та вже в судовому засіданні відповідач має доводити суду наявність винних дій працівника, розмір матеріальної шкоди та наявність зв'язку між винними діями позивача та завданою відповідачу шкодою.

Враховуючи, що відповідач не звертався в порядку ст. 136 КЗпП України до суду з відповідним позовом до позивача, ОСОБА_3 вважає, що дії ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», щодо відрахування з її заробітної плати здійсненні відповідачем мають бути визнані судом як незаконні.

Так як вона своєчасно не отримала нараховану їй заробітну плату, позивачка вважає, що має право на отримання компенсації за втрату частини заробітку через порушення строків її виплати.

У зв'язку з безпідставним відрахуванням із заробітної плати позивача належних їй грошових коштів, як вказує позивачка, є порушення її трудових прав як працівника, передбачених ст. 115 КЗпП України, такі порушення є наслідком винних дій відповідача, що призвели до моральних страждань позивачки, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, приймаючи до уваги приписи ст. 237 КЗпП України, позивачка вважає, що має право на отримання відшкодування моральної шкоди. Так відповідач здійснюючи систематично відрахування із заробітної плати проявляє неповагу до позивача та його трудових прав, безумовно такі дії призвели до моральних страждань позивачки.

Також позивачка зазначила, що після її звернення із позовом до суду про стягнення заробітної плати, відповідач продовжував утримувати з неї заробітну плату.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, як зазначено в рішенні суду, позивачка та її представник просили суд задовольнити уточнені позовні вимоги. Представник відповідача просила суд, відмовити в задоволенні позовних вимог, згідно поданих 16.02.2016 року заперечень. Відповідно до яких представник зазначила, що позивач при зверненні до суду пропустила тримісячний строк, встановлений для звернення працівника до суду з позовом про вирішення трудового спору, що передбачено ст. 233 КЗпП. Також позивачем не наведено чим підтверджується завдання моральних страждань, тобто не доведено факту заподіяння моральної шкоди, не обґрунтовано причинно-наслідковий зв'язок між моральною шкодою та діями відповідача та не доведено мотиви, з яких виходила позивач при обчисленні розміру відшкодування моральної шкоди.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.02.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, заборгованість по заробітній платі за вересень 2014року - березень 2015року у розмірі 11 689 гривень (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят дев'ять) гривень 95 копійок, компенсацію за втрату частини заробітку в розмірі 4 839(чотири тисячі вісімсот тридцять дев'ять) гривень 46 копійок, у відшкодування моральної шкоди 500 (п'ятсот) гривень.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.02.2016 року, в якій просить скасувати рішення суду від 17.02.2016 року в повному обсязі та ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі, посилаючись на те, що апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням суду з підстав: неповного з'ясування обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення справи; невідповідності висновків суду обставинам справи; неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Позивачкою рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу, представник позивачки заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Позивачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтвердив в судовому засіданні її представник, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи від неї на адресу суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що згідно наказу № Э.ОD-ПП-2013-246 директора ЮГРУ ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», від 08.04.2013року, ОСОБА_3, була призначена на посаду провідного архіваріуса-контролера ЮГРУ ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк».

Наказом директора ЮГРУ ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» № Э.ОD-УВ-2015-228-п від 05.05.2015року ОСОБА_3 звільнена за згодою сторін (ст. 36 п. 1) з посади провідного архіваріуса-контролера.

З наданого суду представником відповідача Висновку службового розслідування № ZАКL-2014/1-6875813 від 08.09.2014року «По матеріалах службового розслідування по факту відсутності інкасаторської сумки з грошовими коштами в розмірі 42 000грн. та 46 доларів США у касира-операціоніста ОСОБА_5», складеного «Службою Безпеки» ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», були виявлені грубі порушення нормативних документів банку чотирма співробітниками банку, які приймали участь в доставлені інкасаторської сумки з каси перерахунку в архів в рівних частках і в зв'язку з цим суму в розмірі 42 000грн. та 46 доларів США, висновком рекомендовано розподілити на рахунки дебіторської заборгованості на чотирьох співробітників порівну в солідарному порядку по 10 500 грн і 11,5доларів США. За п. З Висновку такі суми були віднесені на відкриті рахунки дебіторської заборгованості, в тому числі співробітника: провідного архіваріуса ОСОБА_3 Зазначеним Висновком були також поставлені завдання відповідальним особам банку про утримання відрахувань із заробітної плати, в тому числі ОСОБА_3 в рахунок покриття заподіяної матеріальної шкоди, починаючи з вересня 2014року.

11.09.2014року позивач ОСОБА_3, звернулася із заявою до директора ЮГРУ ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» ОСОБА_6, згідно якої просила надати їй документи на підставі яких були відкриті рахунки дебіторської заборгованості на суму 10 503,65грн. та 11,50доларів США.

Своїм листом ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» від 26.09.2014року за вих. № 20.1.0.0.0/7-20140911/330,повідомило позивача, що під час її роботи в банку на посаді провідного архіваріуса-контролера у квітні 2014року внаслідок недбалого ставлення до виконання службових обов'язків, нею було грубо порушено вимоги п. 2.7 Порядку роботи з конвертами в архівах банку наказу № СП-2011-726-6684279 від 19.07.2011року «Про впровадження в промислову експлуатацію актуалізованої процедури передачі документів до архіву банків», оскільки ОСОБА_3 не вимагала від інкасатора здати пошту по його карті інкасатора і не вимагала у нього реєстр, що в подальшому призвело до зникнення сумки з грошовими коштами. Такі дії (службове недбальство) призвели до збитків банку, на ім'я ОСОБА_3, було відкрито рахунок 3552дебіторської заборгованості. Зазначеним листом також було запропоновано ОСОБА_3 здійснити погашення заборгованості перед банком в добровільному порядку.

Згідно наданого позивачем розрахунку відрахувань із її заробітної плати, розрахунку компенсації втрат частин заробітної плати ОСОБА_3, розрахункових листів за вересень, жовтень, листопад, грудень 2014року, розрахункових листів за січень, лютий, березень 2015року, а також розрахункового листа за травень 2015року, доданих до матеріалів справи, вбачається, що за період роботи ОСОБА_3 за вересень 2014року - березень 2015року, були утримані кошти із заробітної плати в рахунок покриття заподіяної матеріальної шкоди у загальному розмірі 11 689,95грн.Сума таких відрахувань також підтверджується запереченнями поданими до суду представником відповідача за довіреністю ОСОБА_7

Частиною 1 ст. 127 КЗпП України, визначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Так, згідно п. 3 ч. 2 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при відшкодуванні шкоди, завданої і вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Відповідного наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу здійснення відрахування із заробітної плати ОСОБА_3, для покриття заборгованості перед банком, відповідачем до суду не надано.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року, № 100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» визначено, що середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Так, згідно розрахункових листів за липень - серпень 2014року, наявних в матеріалах справи, вбачається, що за останні два календарні місяці роботи до початку проведення відрахувань, липень та серпень 2014року позивачем за фактично відпрацьовані 43 робочих дні було отримано 10 290,25грн., відповідно середньоденна заробітна плата позивача за розрахунковий період складає 10 290,25/43=239,31грн., в зв'язку з чим розрахунок середньомісячної заробітної плати позивача становить: 239,31x43/2=5 145,12грн., з цього вбачається, що середній місячний заробіток ОСОБА_3, складає 5 145,12грн.

Відповідно до ст. 136 КЗпП України, враховуючи досліджене відсутність наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу про відрахування із заробітної плати ОСОБА_3, для покриття завданої шкоди банку, з яким мала б бути ознайомлена позивач, а також те що відповідачем не надано до суду даних, що ОСОБА_3 була ознайомлена з вищезазначеним Висновком службового розслідування № ZАКL-2014/1-6875813по матеріалах службової перевірки по факту відсутності інкасаторської сумки з грошовими коштами в розмірі 42 000грн. та 49 доларів США у касира-операціоніста ОСОБА_5, від 08.09.2014року, яким визначена позивачу завдана матеріальна шкода в розмірі 10 500 грн. та 11,50доларів США, що перевищує середній місячний заробіток позивача, суд першої інстанції вважав, що здійснення відповідачем відрахувань із заробітної плати позивача ОСОБА_3, були здійснені в супереч діючим нормам законодавства України.

Враховуючи, що предметом спору є стягнення належної позивачці частини заробітної плати, суд першої інстанції вважає, що до даного предмету спору не підлягає застосуванню тримісячний строк позовної давності, вказаний в ст. 233 КЗпП України, та як вказує представник відповідача у своїх запереченнях, з підстав цього суд не прийняв заперечення відповідача в частині застосування строку позовної давності, так як вказаний спір стосується порушення законодавства про оплату праці.

Тому враховуючи викладене, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за вересень 2014 року - березень 2015 року, у загальному розмірі 11 689,95 грн.

З розрахунку компенсації втрат частин заробітної плати, сума індексації за затримку виплати позивачу заробітної плати за вересень 2014 року - березень 2015 року, складає 4 839,46 грн.

Тому відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», враховуючи наведене суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення компенсації за втрату частини заробітку підлягають задоволенню, та стягнув на її користь з ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» компенсацію за втрату частини заробітку у розмірі 4 839,46 грн.

Враховуючи вище наведене та вимоги позивачки, щодо компенсації заподіяної їй моральної шкоди у зв'язку з безпідставними відрахуваннями із заробітної плати, в результаті чого ОСОБА_3 була позбавлена можливості самостійно визначити порядок використання заробітної плати та витрачати заробітну плату на задоволення своїх потреб, а постійний, систематичний характер, таких відрахувань, порушив її трудові права, при цьому такі відрахування з заробітної палати ОСОБА_3 здійснювались і з порушенням трудового законодавства України. Суд першої інстанції вважав, що здійснення таких відрахувань відоповідачем із заробітної плати позивача призвели до моральних певних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, неможливості забезпечення належних матеріальних умов для існування, необхідності відновлення своїх порушень прав у суді.

Однак, керуючись принципом виваженості, розумності та справедливості, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди та тягнув з ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду розмірі 500 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги позивачки.

Судова колегія, вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, частково задовольнивши позов ОСОБА_3

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки.

Оскільки, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем в порушення законодавства про оплату праці не в повному обсязі виплачувалася позивачці заробітна плата та за період з вересня 2014 року - березень 2015 року позивачці не виплачено 11 689,95 грн., які відповідачем було утримано в рахунок покриття заподіяної матеріальної шкоди. Утримання вказаних грошових коштів із заробітної плати позивачки не заперечується відповідачем ні в запереченнях на позовну заяву (а. с. 49-52), ні в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 127 КЗпП України , відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу , при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Згідно ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Тобто, в порушення вказаних норм закону відповідач самовільно утримував із заробітної плати позивачки грошові кошти в рахунок покриття заподіяної матеріальної шкоди, розмір якої, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи і підтвердила в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача, перевищує середньо місячний заробіток позивачки, та не виплачував в порушення законодавства про оплату праці позивачці заробітну плату в повному обсязі.

Розмір утриманої заробітної плати позивачки та компенсації за втрату частини заробітку відповідачем не оспорюється.

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі в розмірі 11 689 грн. 95 коп. та компенсації за втрату частини заробітку в розмірі 4 839 грн. 46 коп.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Враховуючи, що судом встановлено та підтверджується матеріалами справи порушення законних прав позивачки відповідачем невиплатою в повному обсязі заробітної плати, доводи, якими позивачка обґрунтовувала позовні вимоги, в частині стягнення моральної шкоди, відповідно до позовної заяви, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, а також з розміром стягнутої моральної шкоди, який судом першої інстанції визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом не було застосовано до спірних правовідносин позовну давність, судова колегія не приймає до уваги.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем, в порушення вище наведених вимог чинного законодавства, не виплачувалася позивачці заробітна плата в повному обсязі в період часу вересень 2014 - березень 2015 року, чим порушено законодавство про оплату праці, зокрема ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», які передбачають строки виплати заробітної плати в повному обсязі.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом не було встановлено факту порушення встановлених строків виплати заробітної плати позивачці, а відтак відсутні підстави для застосування положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та стягнення на користь позивачки компенсації в розмірі 4 839,46 грн.

Оскільки, ці доводи спростовуються матеріалами справи. Так як в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачці відповідачем не виплачувалася заробітна плата саме в повному обсязі в строки передбачені чинним вище наведеним законодавством.

Судова колегія не приймає до уваги також доводи апеляційної скарги з приводу того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не містить розрахунку, з якого виходив суд при частковому задоволенні грошових вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 500 грн.

Оскільки, розмір моральної шкоди - це оціночне поняття та визначається судом з урахуванням обставин справи, враховуючи в тому числі вимог розумності та справедливості, з чого виходив, судова колегія вважає, і суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, стягнутої на користь позивачки.

Інші доводи апеляційної скарги судова колегія також не приймає до уваги, оскільки, враховуючи вище зазначене, вони не спростовують висновки суду.

Таким чином, приймаючи до уваги вище наведене, надані докази, обставини, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду.

За таких обставин, апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно відхилити, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.02.2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.02.2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич

А.П. Бабій