Номер провадження: 22-ц/785/3646/16
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Парапана В.Ф., Драгомерецького М.М.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування та витребування майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору недійсним,

встановила:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування та витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначає, що їй на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчених приватним нотаріусом Бураковою О.І. від 11.07.2012 року, зареєстрованих в реєстрі за №2435, №2433 належать садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка на якій розташований вказаний будинок, загальною площею 632 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

В березні 2015 року позивач не змогла потрапити до належного їй житлового будинку, оскільки двері були зачинені на ключ та поміняні замки.

Надалі позивачу стало відомо про наявність інших правочинів пов'язаних з її майном. Так, відповідно до договорів дарування від 27.05.2014 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 вищевказаний садовий будинок та земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2.

Далі, 06.06.2014 року ОСОБА_5, уклавши договір купівлі-продажу відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_8 А той в свою чергу 09.07.2014 року продав вказане майно ОСОБА_4

ОСОБА_2 вважає себе єдиним законним власником садового будинку та земельної ділянки, зазначає, що ОСОБА_3 на момент укладення договорів дарування від 27.05.2014 року вже не була власником спірного майна та посилаючись на ч. 1 ст. 215, ст. 387, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України просить визнати недійсними договори дарування спірного садового будинку та земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, укладені 27.05.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_9 вказаний садовий будинок та земельну ділянку; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

В свою чергу, ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, укладених 11.07.2012 року між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_10 та ОСОБА_2 з підстав їх фіктивності.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що у 2012 році вона лікувалась від онкозахворювання, у зв'язку із чим попросила сина ОСОБА_10 звернутися до нотаріуса з проханням підготувати доручення, в якому вона надасть останньому повноваження обслуговувати належний їй на праві приватної власності садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, а саме сплачувати всі необхідні платежі, комунальні, кооперативні внески, за послуги охорони, податки на землю, приймати участь в зборах садоводів. Підписуючи довіреність позивач не знала, що вона надає своєму сину повноваження щодо розпорядження садовим будинком та земельною ділянкою на якій він розташований. Бажання та волевиявлення на відчуження спірного садового будинку та земельною ділянки позивач не мала, про те, що її син ОСОБА_10 уклав договори купівлі-продажу зазначеного садового будинку та земельних ділянок із відповідачем позивач не знала. Про наявність вказаних договорів позивач дізналася лише отримавши копію позовної заяви по дійсній справі.

Позивач наголошує, що вказані договори купівлі-продажу є фіктивними. Так, її син ОСОБА_10 у 2009 році позичив у ОСОБА_11 велику суму коштів під 60 відсотків річних. В зв'язку з тим, що ОСОБА_10 не повернув вчасно позичені кошти, розмір боргу збільшився в декілька разів за рахунок відсотків. Спірні договори купівлі-продажу були укладені між ОСОБА_10 та матір'ю ОСОБА_11 - ОСОБА_2 в якості гарантії повернення боргу, нерухоме майно, що є предметом договору купівлі-продажу виступало в якості застави. Сторони при укладенні договорів домовилися, що ОСОБА_2 не буде реєструвати право власності на майно, розпоряджатися майном буде сім'я ОСОБА_10. Договори були укладені, але фактично будинок і земельна ділянка не передавалась відповідачу. Коштів від продажу садового будинку та земельної ділянки позивач не отримувала.

Таким чином, у всіх учасників правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки, властиві укладеному правочину, у зв'язку із чим позивач просила визнати договори купівлі-продажу спірного садового будинку та земельної ділянки недійсними з підстав їх фіктивності.

Позивач ОСОБА_2, її адвокати Самборська Н.П., Дячук П.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_14 у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримала, проти задоволення позовних вимог первісного позову просила відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом та третьої особи за зустрічним позовом ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_15 проти задоволення зустрічного позову не заперечував, в задоволенні позовних вимог первісного позову просив відмовити.

Відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом ОСОБА_5, у судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не відомі.

Третя особа за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі.

Рішенням суду в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку загальною площею 145,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_10 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрований в реєстрі за № 2435 з підстав його фіктивності.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_10 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрований в реєстрі №2433 з підстав його фіктивності.

Стягнуто судовий збір в розмірі 243,60 грн. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та постановити нове рішення, яким її первісний позов задовольнити в повному обсязі, посилаюсь при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимогОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що первіснийпозов є необґрунтованим, а вимоги зустрічного позову законні та підлягають задоволенню.

При цьому суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрованого в реєстрі за №2435, 11 липня 2012 року ОСОБА_10, діючий від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_16, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 25 червня 2012 року за реєстровим №1531, бланк ВРС №339484, продав ОСОБА_2 садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10-11).

Також, 11 липня 2012 року між ОСОБА_10, діючим від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_16, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 25 червня 2012 року за реєстровим №1531, бланк ВРС №339484 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрований в реєстрі за №2433. Відповідно до договору ОСОБА_10, діючий на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку, площею 0,0632 га, що розташована на території АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 12-13).

Вказані договори не були піддані державній реєстрації у КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» (договір купівлі-продажу садового будинку) та у відповідному територіальному відділенні Держкомзему (договір купівлі-продажу земельної ділянки), що не заперечувалося позивачем.

Відповідно до договору дарування від 27 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. , зареєстрованого в реєстрі за №1308 ОСОБА_3 від імені якої діяла ОСОБА_14 на підставі довіреності подарувала ОСОБА_18 садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.46-47).

Право власності ОСОБА_5 на вказаний садовий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 травня 2014 року, номер запису про право власності 5806595, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №22223529 (т. 1 а.с. 118).

27 травня 2014 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. , зареєстрованого в реєстрі за №1314 ОСОБА_3 від імені якої діяла ОСОБА_14 на підставі довіреності подарувала ОСОБА_18 земельну ділянку, площею 0,0632 га, що розташована на території АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 (а.с. 94-96).

Право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 травня 2014 року, номер запису про право власності 5806852, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №22224332 (т. 1 а.с. 158).

06 червня 2014 року ОСОБА_8 купив у ОСОБА_5 вказаний вище садовий будинок та земельну ділянку, що підтверджується договором купівлі-продажу садового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., зареєстрованого в реєстрі за №1502 (т.1 а.с.113-114), номер запису про право власності 5938890 (т.1 а.с. 169) та договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., зареєстрованого в реєстрі за №1506, номер запису про право власності 5939050 (т.1 а.с. 169).

09.07.2014 року ОСОБА_8, від імені та в інтересах якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_14 продав вищевказане нерухоме майно ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу садового будинку від 09.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19, зареєстровано в реєстрі №934 (т. 2 а.с. 4-5), та договором купівлі - продажу земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19, зареєстровано в реєстрі №937 (т. 2 а.с. 52-53).

Як вже було зазначено вище позивач за первісним позовом ОСОБА_2 вказує, що договори дарування, укладені ОСОБА_3 27.05.2014 року є недійсними, оскільки на момент їх укладення вона вже не була власником вказаного майна, а отже не мала правових підстав для відчуження нерухомого майна, власником якого на підставі договорів купівлі-продажу від 11 липня 2012 року була позивач.

Однак, суд першої інстанції не погодився із вказаними твердженнями позивача за первісним позовом з огляду на наступне.

Як було встановлено судом першої інстанції, укладаючи спірні договори купівлі -продажу садового будинку та земельної ділянки від 11.07.2012 року від імені ОСОБА_3 діяв її син ОСОБА_10 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_16, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 25 червня 2012 року за реєстровим №1531, бланк ВРС №339484.

В своїй зустрічній позовній заяві, а також в судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що вона не мала наміру продавати належний їй на праві приватної власності садовий будинок та земельну ділянку, підписуючи довіреність на ім'я сина, вона через погане самопочуття у зв'язку із онкозахворюванням, не була обізнана про зміст викладених в довіреності повноважень, зокрема про те, що цією довіреністю уповноважує свого сина на продаж належного їй садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій розташований вказаний будинок, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

Сину довіряла та про продаж ОСОБА_10 11.07.2012 року вказаного нерухомого майна ОСОБА_2 не знала. При укладенні договору купівлі-продажу присутньою не була, грошей за продаж нерухомого майна не отримувала.

Вказані доводи ОСОБА_3 були підтвердженні у судовому засіданні її сином ОСОБА_10, допитаним в якості свідка. Крім того, ОСОБА_10 пояснив, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу, фактично передав вказане нерухоме майно у заставу для забезпечення виконання зобов'язання щодо повернення взятої у ОСОБА_11 позики в розмірі 115 000,00 дол. США. Оскільки ОСОБА_11 є громадянином Придністровської МР покупцем за договором купівлі-продажу виступала його мати ОСОБА_2 Фактично сторони договорів купівлі-продажу від 11.07.2012 року не мали на меті здійснити продаж та передачу покупцю у власність визначеного в договорі нерухомого майна.

Зазначене також підтверджується, на думку суду першої інстанціх, встановленими у судовому засіданні обставинами справи.

Так, після укладення спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, ані фактично, ані юридично нерухоме майно, яке було предметом договору, не було передано покупцю.

Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків: Комбарова О.М. - охоронник кооперативу «Лагуна», Арикова Ф.С. - голова кооперативу «Лагуна», ОСОБА_10, які пояснили, що з 2012 по 2014 рік будинок перебував саме у користуванні та володінні сім'ї ОСОБА_10, які здійснювали за ним догляд, проводили ремонтні роботи та систематично його відвідували.

Крім того, сама ОСОБА_2 підтвердила той факт, що після укладення договору купівлі-продажу нерухоме майно їй не передавалося, у садовому будинку вона не перебувала, пояснила, що з 2012 року по березень 2015 року лише декілька разів приїжджала до садового будинку. Однак підтвердити той факт, що вона була у будинку інші особи не можуть, оскільки приїжджала туди сама.

Показання, надані свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_22, які стверджували, що садовий будинок з 2012 року знаходиться у володінні та користуванні сім'ї ОСОБА_2 суд не прийняв до уваги та вважав їх надуманими та такими, що спростовуються доказами, встановленими судом.

Крім того, свідок ОСОБА_22 надав до суду фототаблицю та відео на підтвердження того, що він із сім'єю відпочивав у вказаному садовому будинку, як друг ОСОБА_11, однак зазначив, що ключі від будинку йому надав саме ОСОБА_10, зазначене підтвердив і свідок ОСОБА_11, який на питання чому ключі від будинку знаходились саме у ОСОБА_10 пояснив, що довгий час не міг їх забрати у останнього.

Вказані обставини спростовують факт передачі нерухомого майна покупцю.

Крім того, відповідно до довідки №114 від 31.08.2015 року, наданої Головою кооперативу садоводів та індивідуального дачного будівництва «Лагуна» з 2011 року по травень 2014 року включно всі необхідні платежі, а саме: комунальні платежі, кооперативні внески, податки, у тому числі земельний податок за садовий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 сплачувала ОСОБА_3. З липня 2014 року та заборгованість за червень 2014 року і по даний час вищезазначені платежі сплачує ОСОБА_4. Будь-які інші особи з приводу вищезазначеного садового будинку до кооперативу не звертались (т. 2 а.с. 158).

Викладене свідчить, про необізнаність ОСОБА_3 щодо наявності спірного договору купівлі-продажу, належного їй нерухомого майна та відсутності її волевиявлення на його відчуження.

Не реєстрація позивачем за первісним позовом за собою права власності на садовий будинок та земельну ділянку на якій він знаходиться на підставі укладених договорів купівлі-продажу від 11.07.2012 року також свідчить, на думку суду першої інстанції, про відсутність у ОСОБА_2 наміру настання юридичних наслідків укладеного договору.

Крім того, доводи ОСОБА_2 про укладення нею та відповідачем саме договору купівлі-продажу із наміром настання правових наслідків, обумовлених цим правочином також спростовуються обставинами, викладеними нею в її зверненні до органів МВС щодо неправомірних дій ОСОБА_10 та ОСОБА_3, зареєстрованого в ЄРДР від 29.04.2015 року №0000051, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 178).

Так, в описовій частині ухвали слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси Каплі О.І. щодо розгляду клопотання слідчого про проведення обшуку в межах досудового розслідування кримінального провадження №0000051 викладено наступне.

В ході розслідування встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 неодноразово укладались договори позики грошей, що підтверджується копіями розписок. Так, ОСОБА_10 написав розписку щодо отримання грошових коштів під заставу наступного об'єкту нерухомості: житлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1

Таким чином, вказані обставини взяті слідчим саме із відомостей, викладених заявником (ОСОБА_2) в її зверненні до органів МВС.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

З огляду на викладене, відсутність будь-яких претензій від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 аж до 2015 року, факт вільного проживання сім'ї ОСОБА_3 у спірному садовому будинку та користування цим майном, не здійснення позивачем державної реєстрації договорів купівлі-продажу та викладені вище обставини, підтверджують той факт, що договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки від 11.07.2012 року є фіктивним та не направлені на реальне настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином.

З огляду на викладене суд дійшов до висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та вважав їх такими, що підлягають задоволенню.

З приводу первісного позову ОСОБА_2, то суд вважав його таким, що не підлягає задоволенню у зв'язку з необґрунтованістю.

Як на підставу для визнання вказаних договорів дарування спірного нерухомого майна недійсними, та витребування вказаного майна від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову ОСОБА_2 посилалася на той факт, що на момент укладення договорів дарування ОСОБА_3 вже не була власником вказаного нерухомого майна, у зв'язку із укладенням 11.07.2012 року договорів купівлі-продажу вказаного майна із ОСОБА_2

Однак, суд першої інстанції зазначив, що укладені 11.07.2012 року між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_10 та ОСОБА_2 договори купівлі-продажу садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 є недійсними у зв'язку з їх фіктивністю, а тому на момент укладення оспорюваних ОСОБА_2 в первісному позові договорів дарування, ОСОБА_3 була законним власником спірного майна та у відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України мала право на розпорядження вказаним майном на власний розсуд, в тому числі і укладення договорів дарування.

Позовна вимога щодо витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 спірного нерухомого майна є похідною від визнання договір дарування недійсними, а отже також не підлягає задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню в повному обсязі, а тому і підстав для стягнення судового збору з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у суду немає.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрованого в реєстрі за №2435, 11 липня 2012 року ОСОБА_10, діючий від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_16, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 25 червня 2012 року за реєстровим №1531, бланк ВРС №339484, продав ОСОБА_2 садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10-11).

Також, 11 липня 2012 року між ОСОБА_10, діючим від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_16, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 25 червня 2012 року за реєстровим №1531, бланк ВРС №339484 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрований в реєстрі за №2433. Відповідно до договору ОСОБА_10, діючий на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку, площею 0,0632 га, що розташована на території АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 12-13).

Вказані договори не були піддані державній реєстрації у КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» (договір купівлі-продажу садового будинку) та у відповідному територіальному відділенні Держкомзему (договір купівлі-продажу земельної ділянки), що не заперечувалося позивачем, однак, позивач при цьому зазначала, що не встигла зареєструвати своє право власності у КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації».

Колегія суддів при цьому зазначає, що діючим на час укладання правочинів цивільним законодавством не встановлений строк, протягом якого придбана позивачем нерухомість підлягала б обов'язковій реєстрації в органах БТІ.

Посилання відповідача ОСОБА_3 про те, що вона не мала наміру продавати належний їй на праві приватної власності садовий будинок та земельну ділянку, підписуючи довіреність на ім'я сина, вона через погане самопочуття у зв'язку із онкозахворюванням, не була обізнана про зміст викладених в довіреності повноважень, зокрема про те, що цією довіреністю уповноважує свого сина на продаж належного їй садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій розташований вказаний будинок, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, та вона не знала про здійснений сином продаж її майна та грошей не отримувала, не можуть бути прийняті до уваги, так як спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Із витребуваних судом матеріалів у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової О.І. вбачається, що 11 липня 2012 року між ОСОБА_10, діючим від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_16, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 25 червня 2012 року за реєстровим №1531, бланк ВРС №339484 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної нерухомості.

При цьому нотаріус перевірила дійсність довіреності на ім'я ОСОБА_10 (т.1 а.с. 183), отримала письмову згоду чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_23 на продаж саме садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій розташований вказаний будинок (т.1 а.с. 184).

Після оформлення договору купівлі - продажу зазначеної нерухомості, нотаріус внесла в Державний реєстр правочинів відомості про державну реєстрацію, зазначивши що відчужувачем є ОСОБА_3 а набувачем стала ОСОБА_2 (т.1 а.с. 201,238).

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_16 були надані до суду письмові пояснення щодо обставин оформлення 25 червня 2012 року довіреності від ОСОБА_3 на ім'я сина - ОСОБА_10, з яких вбачається, що ОСОБА_3 наполягала на видачі саме такої довіреності, текст довіреності був зачитаний вголос та роз'яснені можливі наслідки.

На час розгляду справи зазначена довіреність не була відкликана або скасована ОСОБА_3, обставини викладені в поясненнях приватного нотаріуса ОСОБА_16 стороною відповідача не були спростовані.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Представник зобов'язаний діяти в інтересах особи, яку він представляє та повідомляти цю особу про стан виконання тих дій, на які він уповноважений.

Відповідно до ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі,

обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають

державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо

нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Статтею 334 ЦК України також передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає

нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК в редакції на час укладення договорів, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За правилами ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції на час укладення договорів, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 210 Цивільного кодексу України державній реєстрації підлягають правочини у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26.05.2004 року «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів» створений Державний реєстр правочинів та затверджений Тимчасовий порядок його ведення.

Відповідно до ст.1,2,5 Тимчасового порядку, державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України ( 435-15 ) шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. Державний реєстр правочинів це єдина комп'ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу.

Держателем цього реєстру є також Міністерство юстиції України, Адміністратором - його підприємство Держінформ'юст, а Реєстраторами - нотаріуси.

Державній реєстрації підлягають такі правочини:

1) договір купівлі-продажу, міни земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна;

2) договір про передачу нерухомого майна під виплату ренти;

3) договір довічного утримання (догляду), за якими передається набувачеві у власність нерухоме майно;

4) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж один рік;

5) договір управління нерухомим майном;

6) інші правочини, державна реєстрація яких передбачена зако-ном.

Нотаріуси, посвідчивши вищезазначені договори, зобов'язані відразу здійснити державну реєстрацію правочинів шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів. Датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до Реєстру.

Приватний нотаріус Буракова О.І. виконала ці вимоги діючого на той час цивільного законодавства.

З 1 січня 2013 року діяльність Державного реєстру правочинів припинено, доступу до нього з цього часу у нотаріусів України та інших реєстраторів не було.

З метою реалізації Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» тільки з 1 січня 2013 року запрацював Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, який є єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Державну реєстрацію прав реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводять державні реєстратори та нотаріуси як спеціальні суб'єкти, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

У зв'язку з наявністю прогалини в законодавстві щодо перенесення відомостей Державного реєстру правочинів до інших відповідних реєстрів, відсутністю після 01.01.2013р. доступу нотаріусів України до відомостей припиненого Державного реєстру правочинів, а також у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на реєстрацію в органах БТІ з 11.07.2012р. до 01.01.2013р., виникла така ситуація, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були автоматично внесені відомості органів БТІ про те, що власником спірного нерухомого майна продовжує рахуватись ОСОБА_3, яка відповідно до угод від 11.07.2012р. продала спірну нерухомість ОСОБА_2.

В подальшому, відповідно до договорів дарування від 27 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., ОСОБА_3 від імені якої діяла ОСОБА_14 на підставі довіреності, подарувала ОСОБА_18 спірні садовий будинок та земельну ділянку що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.46-47, 94-96).

Колегія суддів вважає, що на час дарування 27 травня 2014 року спірної нерухомості ОСОБА_18 ОСОБА_3. не мала права її відчуження, так як відповідно до угод від 11.07.2012р. вже продала спірну нерухомість ОСОБА_2, від вказаних правочинів не відмовилась, угоди не були ні розірвані, не були визнані судом недійсними або неукладеними.

Ч.ч.2-4 стаття 214 ЦК України передбачено, що особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках,

передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в

якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються

законом або домовленістю сторін.

Відповідно до стаття 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути

застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків,встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Правомочність володіння - це юридично забезпечена можливість власника бути в безпосередньому фактичному зв'язку з річчю. Володіння треба розуміти як постійну можливість матеріального зв'язку власника з річчю. При наявності юридичних підстав володіння називають титульним. Воно пов'язане з волевиявленням власника. Володіння може бути фактичним і юридичним, законним, незаконним і давнішнім.

Фактичне володіння може виникнути як на законній підставі, так і внаслідок протиправного заволодіння. Через це наявності лише фактичного володіння недостатньо, щоб визнати його законним. Потрібні юридичні підстави такого володіння, його юридичний титул. Законне володіння називається титульним володінням.

Незаконне володіння не спирається на правову основу, тому його називають безтитульним. Незаконне володіння в свою чергу може бути добросовісним і недобросовісним. Добросовісне може бути давнішнім. Недобросовісне володіння може бути самовільним, насильницьким, підробленим.

Правомочність користування - це заснована на законі можливість вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Право користування може належати не тільки власникам, але й іншим особам на підставі, зокрема, цивільно-правових договорів або адміністративних актів.

Правомочність розпорядження - це закріплена нормами права за власником можливість визначити долю належної йому речі шляхом знищення, відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам.

Лише власник має право одночасно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

У суб'єктивному аспекті право власності являє собою сукупність повноважень власника з володіння, користування і розпорядження майном.

Тільки сукупність зазначених повноважень в особи дає підстави вважати її власником відповідного майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 після 11.07.2012р. не була належним власником спірного нерухомого майна, а тому не мала права здійснювати його повторне відчуження 27 травня 2014 року щляхом дарування ОСОБА_18.

В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є

стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК

Статтую 388 ЦК України встановлено, що я кщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Наведені вище обставини та норми права, на думку колегії суддів, дають підстави вважати, що позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані, а тому підлягають повному задоволенню.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку щодо задоволення зустрічного позову та визнання недійсними договорів купівлі - продажу від 11.07.2012 року з підстав їх фіктивності вказуючи на відсутність наміру створення юридичних наслідків, передбачених для договорів купівлі-продажу. Цей висновок суду грунтувався на припущенні щодо не передання позивачу спірного майна після укладання договорів купівлі-продажу.

На підтвердження користування майном позивачем були надані фотокартки, відеозапис, а також був допитаний свідок ОСОБА_25, який підтвердив перебування друзів сім'ї позивача у спірному будинку, а також підтвердив здійснення ремонтних робіт у будинку за кошти її сім'ї та були надані інші докази.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, і сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони обговорювали істотні умови, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація спірних правочинів здійснювались, кошти були отримані сином позивача за зустрічним позовом в повному обсязі.

Посилання суду першої інстанції як на доказ фіктивності правочинів на описову частину ухвали слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси Каплі О.І. щодо розгляду клопотання слідчого про проведення обшуку в межах досудового розслідування кримінального провадження №0000051 не може бути належним та допустимим доказом, так як відповідно до чинного процесуального законодавства такими доказами можуть бути лише обставини, встановлені вступившим в законну силу вироком.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 не довела обставини фіктивності правочинів жодними належними та допустимими доказамидоказами. Договори купівлі-продажу були підписані від її імені за довіреністю, в якій чітко зазначено щодо повноважень на продаж майна. Зазначена довіреність не скасована у жодний встановлений Законом спосіб. Одночасно із наданням довіреності ОСОБА_3 її чоловік наддав нотаріально засвідчену згоду на продаж спірного майна. Тобто, сім'я ОСОБА_3 заздалегідь планувала продаж майна, виконувала всі, пов'язані із договором купівлі-продажу, формальності.

Інші, надані стороною відповідача письмові докази також не можуть бути прийняті до уваги, так як неє належними та допустимими, вони притирічать один одному та іншим матеріалам справи.

При таких обставинах в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці, площею 632 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2), посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. від 27.05.2014, реєстровий номер 1308,укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5;

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0632 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2), посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. від 27.05.2014, реєстровий номер 1314, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (ІН НОМЕР_1);

Витребувати із незаконного володіння гр. ОСОБА_4, садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці, площею 632 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Бураковою О.І.від 11.07.2012 року, садового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький