У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Гулька Б.І., Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих внаслідок визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 1 листопада 2004 року між ОСОБА_5, як продавцем, та ним, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу двоповерхової нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, за 2 387 925 грн, що було еквівалентно 450 тис. дол. США. У п. 1.4 договору зазначено, що будівля нікому не подарована, не заставлена, претензій третіх осіб щодо неї немає. Однак, після укладення договору ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 та нього про визнання за нею права власності на 1/3 частину будівлі та визнання цього договору купівлі-продажу частково недійсним, посилаючись на існування договору про сумісну діяльність, укладеного між нею та ОСОБА_5 2 листопада 2002 року. Вважає, що відповідач ОСОБА_5 фактично приховав від нього, як покупця, інформацію про наявність обставин, що можуть слугувати підставою для визнання права власності на 1/3 частину будівлі за третьою особою до 10 листопада 2010 року - дати постановлення ухвали Верховного Суду України про залишення без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2009 року. Розгляд справи про визнання договору купівлі-продажу недійсним здійснювався на протязі 2005-2010 років, тому перебіг строку позовної давності щодо відшкодування йому збитків внаслідок визнання договору купівлі-продажу недійсним розпочався з 10 листопада 2010 року. З 2004 року ним було реконструйовано нежитлову будівлю та фактично збудовано новий об'єкт - трьохповерхову будівлю з мансардою та підвалом, яка була прийнята в експлуатацію у 2008 році. Згідно звіту про незалежну оцінку вартість будівлі складає 25 499 757 грн, а вартість 1/3 частки будівлі - 8 499 919 грн. Посилаючись на ці обставини та на ст. ст. 22, 261, 264, 1166, 1192 ЦК України, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь 8 499 919 грн у якості компенсації збитків, завданих внаслідок приховування інформації, що стало підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу будівлі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 8 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 на його користь в якості компенсації збитків завданих приховуванням інформації, що стала підставою для визнання частково недійсним договору купівлі-продажу у розмірі 795 975 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року касаційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8, задоволені частково, ухвали апеляційного суду Одеської області від 4 вересня 2014 року про відкриття апеляційного провадження, від 5 вересня 2014 року про призначення справи до розгляду та рішення цього ж суду від 8 червня 2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеса від 23 червня 2014 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій, виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Установлено, що 1 листопада 2004 року між ОСОБА_5, як продавцем, та ОСОБА_4, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу двоповерхової нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, за 2 387 925 грн, що було еквівалентно 450 тис. дол. США, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 8907, право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 9 листопада 2004 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2009 року та ухвалою Верховного Суду України від 10 листопада 2010 року, визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1, визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини будинку, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 1 листопада 2004 року, витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 1/3 частину спірного будинку та стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивачки 5 800 грн 43 коп. судових витрат.

При цьому, зазначено, що ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на частину нерухомого майна, стягнення коштів та витрат на проведення експертизи у липні 2004 року, що спростовує посилання ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_6 звернулась з позовом після укладання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі - 1 листопада 2004 року.

Таким чином, правильним є висновок про те, що позивач ОСОБА_4 перед укладанням договору купівлі-продажу знав про існування договору про спільну діяльність та те, що відповідач ОСОБА_5 при цьому діяв добросовісно, не знаючи про наслідки вирішення спору за позовом ОСОБА_6 Навпаки, судовими рішеннями встановлено, що позивач ОСОБА_4 є недобросовісним набувачем частини спірного майна.

Також предметом продажу 1 листопада 2004 року була не введена в експлуатацію незакінчена будівництвом триповерхова будівля, що підтверджується звітом № 4461/1-04 про незалежну оцінку вартості нежитлової будівлі про те, що об'єктом оцінки була фактично незакінчена будівництвом нежитлова триповерхова будівля з мансардою 2003-2004 років зведення. Витрати на реконструкцію будівлі після укладення договору купівлі-продажу поніс ні ОСОБА_4, а кредитна спілка «Перше кредитне товариство», головою якої він є. Таким чином, висновок судів про те, що сам по собі факт визнання договору купівлі-продажу 1/3 частини нежитлової будівлі частково недійсним не може служити підставою для задоволення позову, є правильним.

Таким чином, правильним є висновок про те, що позивачем ОСОБА_4 не доведено того, що відповідач ОСОБА_5 завдав йому майнову шкоду у вигляді проведеної реконструкції будівлі з двоповерхової до чотириповерхової. ОСОБА_4 не доведено те, що відповідач ОСОБА_5 приховував від нього, як покупця будівлі, факт існування договору про сумісну діяльність з ОСОБА_6 з його зобов'язанням відчуження 1/3 частини будівлі, що стало підставою для визнання права власності за третіми особами та призвело до завдання йому значних збитків у вигляді проведеної реконструкції будівлі з двоповерхової до чотириповерхової, а тому правильним є висновок судів про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Б.І.Гулько

В.І.Журавель