УХВАЛА

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання осіб такими, що не мають права на спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 2 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати - ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, розташовані на території Старосільської сільської ради Саратського району Одеської області. У встановлений законом строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у зв'язку з наявністю заповіту, складеного ОСОБА_6 1 серпня 2014 року на користь відповідачів, посвідченого секретарем виконавчого комітету Старосільської сільської ради Саратського району Одеської області. Вважав, що при складенні цього заповіту волевиявлення його матері не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, оскільки за життя його мати виявляла бажання залишити йому все належне їй майно. Крім того, вона була неписьменною та жодної мови, крім молдавської, не знала і самостійно скласти заповіт не могла.

Зазначав, що відповідачі, знаючи про те, що ОСОБА_6 має намір залишити йому своє майно, намагалися перешкодити цьому, чинили на матір фізичний та психічний вплив, який виражався в її залякуванні, нанесенні побоїв.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати заповіт від 1 серпня 2014 року недійсним та визнати відповідачів такими, що не мають права на спадкування.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 2 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що волевиявлення матері позивача при складенні заповіту не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що секретар сільської ради ОСОБА_7, посвідчуючи оспорений заповіт, діяла на підставі посадової інструкції, якою також передбачено вчинення нею нотаріальних дій.

З такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, яка проживала у с. Старосілля Саратського району Одеської області.

За життя ОСОБА_6 склала заповіт від 1 серпня 2014 року, яким заповідала належні їй житловий будинок та господарські будівлі, земельну ділянку (присадибну ділянку) площею 0,31 га по АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_8; належні їй земельні ділянки площею 2,11 га та площею 0,54 га, які розташовані на території Старосільської сільської ради Саратського району Одеської області, своїй внучці ОСОБА_5

Зазначений заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Старосільської сільської ради Саратського району Одеської області.

ОСОБА_9 та ОСОБА_5 прийняли спадщину шляхом звернення з відповідними заявами до нотаріальної контори. З заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори також звернувся ОСОБА_3, який є сином померлої.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Установлено, що заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Старосільської сільської ради Саратського району Одеської області ОСОБА_7

Згідно з листом Старосільської сільської ради Саратського району Одеської області від 3 березня 2016 року, секретар сільської ради ОСОБА_7 має право вчиняти нотаріальні дії на підставі посадової інструкції секретаря сільської ради, затвердженої сільським головою ОСОБА_10 10 березня 2011 року. Інших рішень немає.

Відповідно до п. 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок), нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Отже, повноваження вчиняти нотаріальні дії у секретаря Топчій Є.І. могли виникнути виключно на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Вирішуючи спір, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначені норми права уваги не звернули; не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору; належним чином не перевірили доводи позивача про те, що секретарю сільської ради не було надано повноважень на вчинення нотаріальних дій відповідно до вимог Порядку, а саме рішенням сільської ради, а тому дійшли передчасного висновку про відмову у позові.

При цьому згідно з п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суду слід уточнити позовні вимоги відповідно до обставин, якими позивач обґрунтував позов. Зокрема, слід звернути увагу на те, чи виконані вимоги законодавства щодо наділення секретаря сільської ради повноваженнями на вчинення нотаріальних дій та яким чином це вплинуло на волевиявлення заповідача, якщо такі вимоги заявлені позивачем.

За таких обставин, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 2 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик