АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/433/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 30 ОСОБА_1В
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
секретарОСОБА_5

за участю:

представників позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7

представника відповідача ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 ОСОБА_6 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_9 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 листопада 2013 року ОСОБА_10 спричинив їй тілесні ушкодження, про що свідчить виписка з історії хвороби № 18544 від 24.11.2013 року.

Того ж дня позивачка звернулась із заявою до Соснівського РВУМВС у м. Черкаси про побиття її ОСОБА_10

29 листопада 2013 року між нею та відповідачем було укладено усну домовленість, за якою ОСОБА_10 зобовязався сплачувати матеріальну і моральну шкоду в розмірі 20000 грн., а вона відзиває свою заяву з правоохоронних органів. На підтвердження цього факту відповідач написав розписку.

02 грудня 2013 року ОСОБА_9 написала заяву, що претензій до ОСОБА_10 не має.

Однак, відповідач не виконує свої зобовязання за розпискою.

Враховуючи наведене, ОСОБА_9 просила суд стягнути з ОСОБА_10 борг в сумі 11000 грн., три відсотки річних в сумі 320,09 грн. та інфляційні в сумі 3461 грн.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_9 ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на його невідповідність нормам матеріального та процесуального права, та просить суд скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 24 листопада 2013 року ОСОБА_9 звернулась до Соснівського РВ в м. Черкаси із заявою про те, що ОСОБА_10 спричинив їй тілесні ушкодження (а.с. 83).

Згідно розписки від 29 листопада 2013 року ОСОБА_10 зобовязався виплатити ОСОБА_9 матеріальну і моральну шкоду в розмірі 20000 грн. (а.с. 7).

Постановою слідчого РВ в м. Черкаси від 17 грудня 2013 року кримінальне провадження, розпочате за заявою ОСОБА_9, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звязку з відсутністю в діянні складу злочину (а.с. 83).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка посилалась на положення ст. ст. 526, 530, 610, 625 ЦК України, які регулюють правовідносини, що виникли із грошових зобовязань, а саме із договорів позики.

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що на правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі розписки від 29.11.2013 року, вказані норми закону не поширюються.

Так, відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інших документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання божником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Згідно розписки ОСОБА_10 від 29.11.2013 року він зобовязався виплатити ОСОБА_9 матеріальну та моральну шкоду в розмірі 20000 грн., сплачуючи щомісяця по 500 грн., починаючи з грудня 2013 року.

Таким чином, вказана розписка не може вважатись борговою, оскільки в ній відсутня інформація щодо отримання ОСОБА_10 у борг вказаної суми коштів та зобовязання її повернути у встановлений сторонами строк. Отже і визначена позивачкою до стягнення сума не є боргом та не підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Судом першої інстанції вірно визначено, що для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 закрите у звязку з відсутністю в його діях складу злочину, вина його у завданні позивачці майнової шкоди не доведена. Позивачкою також не надано відповідних доказів на підтвердження розміру завданої шкоди.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено ОСОБА_9 в задоволенні позовних вимог, у звязку з їх недоведеністю.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції винесено обґрунтоване рішення, відсутні підстави для його зміни чи скасування, а тому, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :