У Х В А Л А

22 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 з 15 квітня 2015 року на посаді начальника управління координації мережі департаменту регіонального управління мережею в ПАТ АБ «Укргазбанк». Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 квітня 2015 року по 28 квітня 2016 року у розмірі 247 438 грн. 29 коп. Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_4 1 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року касаційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ПАТ АБ «Укргазбанк» просить скасувати рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: частини сьомої статті 43, статті 235 КЗпП України, частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії».

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4 звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, висновок профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4, наданий суду, є обґрунтованим, а відтак, його слід поновити на роботі та стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого визначено вірно.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 15 липня 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суди не звернули уваги на те, що профорганізатором ОСОБА_5 у ДНЗ «Пролісок» затверджено посадову інструкцію помічника вихователя та правила внутрішнього трудового розпорядку, та, не перевіривши наявність статуту у профспілці ДНЗ «Пролісок», обмежилися лише констатацією факту відсутності легалізації профспілки в установленому законом порядку;

- від 12 лютого 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що даючи оцінку рішенню профспілкового комітету ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відмова в наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованою та що в рішенні немає посилань на порушення адміністрацією норм трудового законодавства щодо підстав і порядку звільнення позивача. Крім того, від переведення на вакантні посади ОСОБА_3 відмовилась.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 15 квітня 2009 року суд, як касаційна інстанція, виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 проведено незаконно, оскільки в дійсності у відповідача не мали місце зміни в організації виробництва та праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, ОСОБА_1 не було запропоновано інші вакантні посади.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 19 травня 2015 року суд виходив з того, що суд, розглядаючи трудовий спір, має з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови, і не вправі давати оцінку обґрунтованості самого рішення. І лише у разі відсутності в рішенні обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року суд виходив з того, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук