22-ц/775/681/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Литвиненко Н.В. Категорія 53 Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

21 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Зайцевої С.А., Песоцької Л.І.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Державного університету управління про стягнення заборгованості по заробітній платі, учбовій відпустці, індексації заробітної плати, відпускних, стягнення компенсації втрати частини доходів в звязку з затримкою строків їх виплати, матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та витрат на правову допомогу,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що в період з 01.10.2014 року по 31.08.2015 року вона працювала у ОСОБА_3 державному університеті управління. 31.08.2015 року була звільнена на підставі ст. 36 п.2 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був. Перед позивачем з боку відповідача утворилась заборгованості по заробітній платі за червень, серпень 2015 року, з врахуванням 1,0 ставки з 01.09.2014 року, в сумі 1525,02 грн., заборгованість по заробітній платі за червень-серпень 2014 року в сумі 7676,18 грн., заборгованість по учбовій відпустці за період з травня 2015 року по червень 2015 в сумі 147,74 грн., заборгованість по індексації заробітної плати в сумі 3004,65 грн., заборгованість за відпускні у 2014-2015роках в сумі 1269,29 грн.. Крім того, відповідач повинен сплатити компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 8375,79 грн. та заборгованість по виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 1278,00 грн. У звязку із невиконанням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 01.09.2015р. по день винесення рішення суду із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 157,49 грн. В звязку з невиплатою заробітної плати позивачу була спричинена моральна шкода, розмір якої вона оцінює у 5000,00 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за червень, серпень 2015 року з врахуванням 1,0 ставки з 01.09.2014 року в сумі 1525,02 грн., заборгованість по заробітній платі за червень-серпень 2014 року в сумі 7676,18 грн., заборгованість по учбовій відпустці за період з травня 2015 року по червень 2015 в сумі 147,74 грн. з утриманням обовязкових податків та зборів, заборгованість по індексації заробітної плати в сумі 3004,65 грн., заборгованість за відпускні у 2014-2015роках в сумі 1269,29 грн., компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 8375,79 грн. та заборгованість по виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 1278,00 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 01.09.2015р. по день винесення рішення суду із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 157,49 грн., відшкодувати моральну шкоду в сумі 5000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 грн..

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Державного університету управління про стягнення заборгованості по заробітній платі, учбовій відпустці, індексації заробітної плати, відпускних, стягнення компенсації втрати частини доходів в звязку з затримкою строків їх виплати, матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 Державного університету управління на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період з червня 2014 року по серпень 2014 року в сумі 7676,18 грн. з утриманням ОСОБА_3 Державним університетом з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, індексацію заробітної плати в сумі 3004,65 грн., відпускні за період роботи у 2014-2015 роках в сумі 1198,08 грн., компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 7644,54 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 року по 07.07.2016 року в сумі 22491,15 грн. з утриманням ОСОБА_3 Державним університетом з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, моральну шкоду в сумі 500,00 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 Державного університету управління на користь держави судовий збір у розмірі 974,40 грн..

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скарго до Апеляційного суду Донецької області. Посилаючись на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, на його невідповідність нормам матеріального та процесуального права, просила змінити рішення від 07.07.2016 року у частині стягнення середнього заробітку, стягнення компенсації, стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, стягнення заборгованості за недораховану та невиплачену заробітну плату за червень, серпень 2015 р. та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум з 01.09.2014 року по день винесення рішення, виходячи із середньоденного заробітку 262,46 грн./день; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2014-2015 р. у розмірі 1278,00 грн.; недоплату за учбову відпустку у період з травня 2015 р. по червень 2015 р. у розмірі 147,74 грн.; заборгованість за недораховану та невиплачену заробітну плату за червень, серпень 2015 р. у розмірі 1525,02 грн.; компенсацію за час затримки заробітної плати у розмірі 8375,79 грн..

В скарзі зазначала, що судом було невірно розраховано середньоденний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 р. по 07.07.2016 р., що привело до неправильного вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки до фактичного розрахунку. Також вважає, що судом безпідставно відмовлено їй у вимозі виплати їй заробітної плати у червні, серпні 2015 року з розрахунку 1,0 ставки, оскільки вважає, що відпрацювала за період учбового року 2014-2015 р. повний обєм учбових годин, виходячи з повної ставки, як це і було заплановано. Вказує, що не давала згоди на переведення її на 0,5 ставки, такі дії відповідача є неправомірними. З урахуванням цього вбачає вірною наступну заборгованість: за недораховану та не виплачену заробітну плату за червень, серпень 2015 року у розмірі 1525,02 грн. ( у серпні за 3 робочих дні заборгованість у розмірі 214,70 грн.; заборгованість по заробітній платі у червні у розмірі 1310,32 грн.). В скарзі не погоджується й з висновком суду щодо відмови їй у задоволенні позовних вимог щодо стягненні матеріальної допомоги на оздоровлення у зв'язку із тим, що у 2015 році матеріальна допомога була нарахована у двічі менша, тобто не за один посадовий оклад у розмірі 2556,00 грн., а як за 0,5 посадового окладу у розмірі 1278,00 грн. Невірним вважає також розрахунок суду компенсації за час затримки розрахунку. Вважає, що сума недоплати за учбову відпустку повинна складати 147,74 грн., які суд не стягнув на її користь безпідставно.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, які просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 Державного університету управління ОСОБА_5, який заперечував проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

У відповідності до ст..303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як розяснено п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Зі справи вбачається, що позивач оскаржує рішення суду першої інстанції тільки в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по заробітку за червень-серпень 2015 року в сумі 1525,02 грн; про стягнення невиплаченої за учбову відпустку суми 147,74 грн; заборгованості за виплатою повної суми матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 1278 грн; часткового задоволення вимог про стягнення суми компенсації за час затримки розрахунку в розмірі 8375,79 грн та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням суми середньоденного заробітку 262,46 грн.. В решті рішення суду ніким не оскаржується. Тому, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність рішення суду лише в межах доводів апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач у період з 01.10.2014 року по 31.08.2015 року працювала у ОСОБА_3 Державному університеті управління (а.с.68 - зворот).

31.08.2015 року ОСОБА_2 була звільнена на підставі ст. 36 п.2 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору.

За період роботи позивача їй нараховувалась заробітна плата.

Згідно із довідкою №71-11 від 18.12.2015 року, виданою ОСОБА_3 державним університетом управління встановлено, що ОСОБА_2 з 01.10.2014 року по 31.08.2015 року працювала на посаді старшого викладача, її сума доходу склала: в жовтні 2014 року 3067,20 грн., в листопаді 2014 року 3067,20 грн, в грудні 2014 року 3067,20 грн., в січні 2015 року 3067,20 грн., в лютому 2015 року 3018,05 грн., в березні 2015 року - 3147,20 грн., в квітні 2015 року 3050,24 грн., в травні 2015 року 2701,85 грн., в червні 2015 року 2214,90 грн., в липні 2015 року 4373,04 грн., в серпні 2015 року 2550,90 грн. (а.с.38).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених та утриманих податків №23859 за період з 01.07.2010 року по 30.09.2015 року встановлено, що за третій квартал 2014 року ОСОБА_2 нарахована заробітна плата в сумі 7676,18 грн., однак вказана сума їй не сплачена, в графі «нараховано» - 7676,18 грн., в графі «виплачено» - 0,00 грн. (а.с.50)

Як вбачається з протоколу засідання кафедри «Маркетингу» від 11.03.2015 року, до штатного розкладу кафедри маркетингу були внесені зміни, та згідно із службовою розпису з 01.04.2015 року позивачці затверджена ставка 0,5 (а.с.41).

Згідно із частиною третьою статті 32 КЗпП у зв'язку iз змiнами в органiзацiї виробництва i працi допускається змiна iстотних умов працi при продовженнi роботи за тiєю ж спецiальнiстю, квалiфiкацiєю чи посадою. Про змiну iстотних умов працi - систем та розмiрiв оплати працi, пiльг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, сумiщення професiй, змiну розрядiв i найменування посад та iнших - працiвник повинен бути повiдомлений не пiзнiше нiж за два мiсяцi. Якщо колишні iстотнi умови працi не може бути збережено, а працiвник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договiр припиняється за пунктом 6 статтi 36 цього Кодексу.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР при укладанні працівником трудового договору (контракту) власник або уповноважений ним орган доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження або зміни.

Судом першої інстанції правильно було відмовлено ОСОБА_2 у стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі за червень, серпень 2015 року в сумі 1525,02 грн., яку, на її думку, вона не отримала неправомірно.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки він повністю відповідає матеріалам справи й вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про незаконність такого висновку нічим не обґрунтовані. Із твердженням позивача про те, що її незаконно перевели на 0,5 ставки без її відома та згоди, в той час, як вона фактично відпрацювала обєм годин, розрахований на навчальний рік, спростовуються обставинами справи, оскільки в матеріалах справи міститься попередження від 14.04.2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 відмовилась від ознайомлення з попередженням про зміну істотних умов праці. Між тим, після такого попередження позивача про зміну істотних умов праці у квітні 2015 року за квітень та травень цього ж року вона отримала заробітну плату, виходячи зі ставки 1,0, а в червні-серпні 2015 року вже отримувала заробітну плату зі ставки 0,5, але наказ про переведення на 0,5 ставки не оспорювала, заяв щодо своєї незгоди із зміною розміру ставки не надавала, тобто, погодилася зі зміною умов праці, оскільки продовжувала працювати на своїй посаді.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 1278 грн, суд вважав їх недоведеними.

З таким висновком суду не погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про освіту», гарантується право на виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Пунктом 8.3.1. Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки (продовжує діяти до укладення нової угоди) рекомендовано керівникам закладів та установ освіти і науки забезпечити надання відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» педагогічним працівникам, у тому числі вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток у розмірі одного посадового окладу.

Допомога на оздоровлення виплачується педагогічним або науково-педагогічним працівникам за основним місцем роботи при наданні чергових відпусток згідно з графіком відпусток незалежно від тижневого (річного) навчального навантаження або обсягу роботи, що виконується.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки», постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 346 педагогічним, науково-педагогічним працівникам щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів надається у період літніх канікул незалежно від часу прийняття їх на роботу.

Графік надання відпусток затверджується власником установи або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним профспілковим органом. При складанні графіку відпусток враховуються можливості проведення регулярних консультацій для учнів, складання іспитів якими перенесено на осінь.

Педагогічний працівник має право поділити щорічну відпустку на частини будь-якої тривалості, за умови що основна частина становитиме не менше 14 календарних днів. Відповідно, допомога на оздоровлення надається один раз до будь-якої частини щорічної основної відпустки.

Також Положенням про порядок і умови надання матеріальної допомоги в ДонДУУ встановлено, що педагогічним та науково-педагогічним працівникам за основним місцем роботи видається допомога на оздоровлення в сумі 100 % посадового окладу на рік до щорічної відпустки (а.с.182).

Позивач в 2015 році знаходилась у щорічній відпустці 56 календарних днів: 45 днів у плановій щорічній відпустці ( з 01 липня 2015 року по 13 серпня 2015 року) та 11 календарних днів без збереження заробітної плати (а.с.215).

В липні 2015 року їй була нарахована матеріальна допомога на оздоровлення в сумі посадового окладу, який на час надання щорічної відпустки складав 1278 грн (а.с.37).

Доводи апеляційної скарги про те, що посадовий оклад позивача складав 2556 грн, і тому їй не доплачена сума в 1278 грн, не приводять колегію суддів до іншого висновку, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами, з яких вбачається, що позивач працювала на 0,5 ставки на час отримання щорічної відпустки, і тому матеріальна допомога позивачу на оздоровлення була нарахована та виплачена відповідачем у відповідності до вимог закону.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у стягненні на користь позивача недоплаченої за учбову відпустку суми 147,74 грн..

Зі справи вбачається, що в розрахунковому листі за травень 2015 року зазначено, що позивач знаходилася в учбовій відпустці в травні 2015 року 29 днів, і розрахунок з нею проведений за 29 днів відпустки в сумі 1901,71 грн. та 1000,80 грн.. Суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано достатніх доказів про неотримання нею сум відпускних, повязаних з навчанням, в розмірі 147,74 грн., та доказів того, що вона перебувала в учбові відпустці саме 30 календарних днів.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги колегією суддів досліджений наказ про надання учбової відпустки позивачу протягом 30 календарних днів з 12 травня по 10 червня 2015 року, який відповідає наданій нею ОСОБА_6 заяві про надання такої відпустки. (а.с.206-207). Таким чином, вбачається, що позивачу дійсно не оплачений один день такої відпустки. Суму відпускних за учбову відпустку в розмірі 147,74 грн сторони не оспорюють. Отже, у звязку із тим, що суд першої інстанції такі обставини, на які посилалася позивач у позовній заяві, не перевірив, то дійшов до невірного висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення суми такої заборгованості. У звязку з цим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про стягнення на користь позивача 147,74 грн з утриманням з відповідача обовязкових податків та зборів.

Вирішуючи питання вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що на день прийняття рішення судом першої інстанції відповідач не надав підтверджень виплати заборгованості по заробітній платі перед позивачем, тому суд вирішив, що розрахунок із позивачем не проведений в повному обсязі, та розрахунок середнього заробітку має відбуватися по день винесення рішення суду 07.07.2016 року. На думку суду у звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 01.09.2015 р. по день ухвалення рішення 07.07.2016 року.

Такий висновок відповідає закону.

При розрахунку сум середнього заробітку, суд першої інстанції виходив з наступного.

Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню.

Згідно наданого позивачем розрахунку середньоденна заробітна плата позивача становить 262,43 грн..

Суд першої інстанції перевіривши розрахунок середньоденної заробітної плати, наданий позивачем, не погодився з тим, провів власний розрахунок.

При цьому виходив з того, що згідно із довідкою ОСОБА_3 Державного університету управління та розрахункових листів заробітна плата позивача за травень 2015 року складала 2701,85 грн. за 23 робочі дні, за червень 2015 року 2214,90 грн. за 24 робочі дні.

Між тим, такі дані не відповідають обставинам справи.

Розмір заробітної плати позивача за червень 2015 року складав 1214,1 грн., що підтверджується довідкою ДонДУУ від 05.04.2016 року. Така ж сума зазначена в розрахунковому листі (а.с.37), що відповідає розміру посадового окладу позивача з урахуванням переведення її на 0,5 ставки. Такі дані спростовують суму доходу ОСОБА_2 в розмірі 2214,9 грн, яка зазначена помилково в довідці відповідача від 18.12.2015 року. ( а.с.38)

Отже, судом першої інстанції невірно розрахований розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2, який на думку суду, становить 104,61 грн. (2701,85+2214,90/47).

Середньостатистична кількість робочих днів позивача за період з дня після звільнення з 01.09.2015 р. по 07.07.2016 р. складає 215 днів, що сторони не оспорюють.

Таким чином, суд розрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.09.2015р. по 07.07.2016р., в сумі 22491,15 грн. (215 днів х 104,61 грн).

Однак, такий висновок суду не відповідає вимогам закону, оскільки суд при розрахунку середнього заробітку враховував заробіток за травень та червень 2015 року, в той час, як позивач звільнена в серпні 2015 року. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» слід приймати до уваги, що в червні 2015 року ОСОБА_2 працювала 13 днів, і для обчислення середнього заробітку враховувати заробітну плату за червень-липень 2015 року, як вказує в апеляційній скарзі ОСОБА_2. Проте, неможливо погодитися з її твердженнями в апеляційній скарзі про те, що суд повинен був би виходити з усіх сум, виплачених в червні-липні 2015 року. Вищевказаним Порядком обчислення середньої заробітної плати (п.3) встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються виплати за час щорічної відпустки, матеріальна допомога, допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю. За червень 2015 року позивачу нараховано 1214,1 грн.. За липень 2015 року з виплат, які б можливо прийняти до розрахунку, нараховано тільки вислугу в сумі 184,02 грн, але за який період, не зазначено, тому цю суму колегія суддів не враховує, оскільки надбавка за вислугу років нараховується за час, відпрацьований у календарному місяці на роботах, які дають право на отримання цієї надбавки, а з розрахункових листів позивача вбачається, що за червень 2015 року вислуга була нарахована й виплачена, і в липні 2015 року нараховані й виплачені суми за оплату відпустки, яки вже повинні включати суму вислуги. (а.с.37). Таким чином за два місяці відпрацьовано 13 днів (а.с.207,215). Отже, середньоденний заробіток складав би 93.39 грн., і сума середнього заробітку, який би підлягав до виплати позивачу у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, була би менше, ніж визначено оскаржуваним рішенням суду.

У звязку із відсутністю оскарження з боку відповідача, колегія суддів вважає, що рішення в цій частині не підлягає зміні, оскільки відповідач зі стягнутою сумою погодився, а згідно з вимогами ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Твердження апеляційної скарги про те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинна бути розрахована, виходячи з суми середньоденного заробітку 262,46 грн, нічим не підтверджені, крім того, суперечать Порядку обчислення середньої заробітної плати, оскільки позивач включає в суми для обчислення середньоденного заробітку виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на позиції позивача про неправильність розрахунку її заробітку у звяжу із незаконним, на її думку, переведенням на 0,5 ставки, і такі доводи колегією суддів вже перевірені і відхилені з підстав, наведених вище.

Також неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги про неправильність рішення суду щодо часткового задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення суми компенсації втрати частини доходів за несвоєчасний розрахунок в розмірі 7644,54 грн, а не в сумі 8375 грн, як просила позивач. Так, суд розраховував суму, виходячи з загальної суми заборгованості по заробітній платі позивача в розмірі 11941,46 грн (яка складається з встановлених судом суми заборгованості по заробітній платі за червень-серпень 2014 року, суми відпускних за 2014-2015 роки, суми індексації невиплаченої заробітної плати). Отже, оскільки суд правомірно відмовив у задоволенні безпідставно заявлених вимог про стягнення сум заборгованості за червень-серпень 2015 року в сумі 1525,02 грн. і розрахував розмір відпускних за 2014-2015 рік в сумі 1198,08 грн, з яким позивач погодилася і не оскаржує, то, взявши за основу належно доведену суму заборгованості, суд розрахував й суму компенсації, що припадає до виплати позивачу в розмірі 7644,54 грн..

Між тим, згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня

набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зі справи вбачається, що позивачу ОСОБА_6 була нарахована і не виплачена сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 7676,18 грн, з чим погодилися сторони. Відповідно до вимог закону суд першої інстанції задовольнив вимоги про стягнення компенсації у звязку із несвоєчасною виплатою цієї заборгованості. Інші суми, включені судом до суми заборгованості по заробітній платі, з якої суд виходив при обчисленні суми компенсації, не нараховані позивачу, а були предметом спору і не підлягали компенсації. Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно не включив в суму заборгованості суму недоплати за учбову відпустку, не грунтуються на законі, не можуть вплинути на рішення суду. У звязку із тим, що рішення оскаржується тільки позивачем, а відповідачем не оскаржено, то й в частині вирішення вимог про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості по заробітній платі зміні не підлягає.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплати учбової відпустки за період з травня 2015 року по червень 2015 року в сумі 147,74 грн, з утриманням обовязкових податків та зборів, а в решті підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313,314 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з оплати учбової відпустки за період з травня 2015 року по червень 2015року.

Стягнути з ОСОБА_3 Державного університету управління на користь ОСОБА_2 заборгованість з оплати учбової відпустки за період з травня 2015 року по червень 2015року в сумі 147,74 грн. (сто сорок сім грн. 74 коп) з утриманням обовязкових податків та зборів.

У решті залишити рішення без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :

ОСОБА_1

ОСОБА_7

ОСОБА_8