Справа № 524/4742/16-ц
Провадження №2/524/1770/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2016 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді Нестеренка С.Г., при секретарі Бельченко Н.Л., з участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства " Теплоенерго " про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

До суду звернулася ОСОБА_1 з вказаним позовом до комунального підприємства " Теплоенерго " про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди.

Вказувала, що працювала у відповідача з 13 листопада 2008 року апаратником хімводоочищення 3-го розряду і була звільнена 25 травня 2016 року з роботи за пунктом 4 ч. 1ст. 40 КЗпП України.

Вважала звільнення безпідставним, необґрунтованим та незаконним, і просила: - визнати незаконним наказ № 64-к від 25 травня 2016 року про звільнення з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; - поновити її на роботі у відповідача з 26 травня 2016 року апаратником хімводоочищення 3-го розряду; - стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 травня 2016 року по день поновлення на роботі з урахуванням середньомісячного заробітку, а також матеріальну шкоду у розмірі 5000 грн., моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн. (т. 1 а.с.а.с. 1 - 9).

Посилалася на те, що відповідачем було порушено порядок погодження звільнення працівника з профспілковим комітетом, а саме не було внесено подання до Вільної профспілки м. Кременчука про надання згоди на її звільнення.

Зазначала, що адміністрація відповідача безпідставно звільнила її за п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки стосовно неї склалося негативне відношення керівництва відповідача внаслідок її звернення на існуючі порушення на підприємстві щодо охорони праці, технологічного процесу, трудової дисципліни. Посилалася на те, що у період відпустки виїжджала до Російської Федерації до родичів і повернулася до м. Кременчука з запізненням виходу на роботу з поважних причин, оскільки повертаючись додому, 24 травня 2016 року зранку вимушена була у м. Києві звернутися до медичною допомогою. Цього ж дня, після приїзду до м. Кременчука, одразу пішла до директора підприємства щодо пояснень причин запізнення виходу на роботу, на що було запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням без зазначення дати подання заяви. Після цього, директор ОСОБА_3 повідомив, що у разі надходження ще однієї скарги буде звільнена з роботи та що 25 травня 2016 року необхідно прибути на роботу апаратником хімводоочищення 2-го розряду на котельню № 620, а не на попереднє місце роботи у котельні № 142. Однак, 25 травня 2016 року начальником котельні № 142 їй було запропоновано надати пояснення щодо невиходу на роботу. Після написання пояснень була повідомлена про можливість повернення додому, але близько 13 години начальник відділу кадрів повідомила про необхідність прибуття для ознайомлення з наказом про звільнення. Внаслідок такої інформації погіршився стан здоровя, вимушена була викликати швидку медичну допомогу, яка надала невідкладну медичну допомогу та доправила на прийом до сімейного лікаря.

Вважала звільнення незаконним, оскільки прогул не вчиняла, адміністрація підприємства була повідомлена нею про причини запізнення, подальше розпорядження щодо невиходу на роботу 24 травня 2016 року, можливості повернення додому і виходу на роботу до котельні № 620 25 травня 2016 року.

В обґрунтування вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зазначала про те, що вимушена була сплатити кошти щодо медичного обстеження та лікування на суму 5000 грн. Внаслідок незаконного звільнення відповідач залишив її без роботи, позбавив будь-якої можливості заробляти на життя, а, отже, - без засобів для існування, у тому числі необхідності продовження лікування, у звязку із чим вимушена прикладати додаткових зусиль для організації свого життя.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві. Позивач ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги щодо дати поновлення на роботі та обчислення середнього заробітку, а саме з фактичного дня звільнення, тобто 25 травня 2016 року.

Представники відповідача КП " Теплоенерго " ОСОБА_4, ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_3 з позовом не погодилися, просили відмовити у задоволенні позову. Посилалися на те, що позивач фактично була відсутня на роботі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин. Не заперечували факт, що адміністрація підприємства не зверталася з відповідним поданням до Вільної профспілки м. Кременчука щодо надання згоди на звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, а також той факт, що позивача було звільнено 25 травня 2016 року у день, який згідно з графіком та табелем обліку робочого часу був для позивача вихідним днем.

Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, їх представників, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

13 листопада 2008 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу до відповідача апаратником хімводоочищення (ХВО) 3-го розряду в дільницю котельного обладнання згідно наказу № 100 о/с від 13 листопада 2008 року (т. 1 а.с.86).

Наказом директора КП " Теплоенерго " за № 136 від 29 квітня 2016 року позивача ОСОБА_1 було повідомлено про зміну істотних умов праці, а саме переведення її відповідно до ст. 32 КЗпП України у строк не пізніше ніж за 2 місяці з посади апаратника ХВО 3-го розряду котельні кварталу № 142 на посаду апаратника ХВО 2-го розряду котельні кварталу № 620 (т. 1 а.с.91).

Підставою видання такого наказу стала заява позивача про надання згоди на її переведення з 01 травня 2016 року з посади апаратника ХВО 3-го розряду котельні кварталу № 142 на посаду апаратника ХВО 2-го розряду котельні кварталу № 620, яка була подана 28 квітня 2016 року, з відповідними погодженнями, та наданням розпорядження третьою особою директором відповідача ОСОБА_3 в адресу відділу кадрів щодо видання наказу (т. 1 а.с.154).

12 травня 2016 року позивач подала заяву про надання їй чергової відпустки з 14 травня 2016 року по 23 травня 2016 року (т. 1 а.с. 156).

Наказом за № 123 від 14 травня 2016 року позивачеві було надано відпустка тривалістю 10 календарних днів з 14 травня 2016 року по 23 травня 2016 року (т. 1 а.с. 74). Станом на 14 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 продовжувала працювати апаратником ХВО дільниці котельного обладнання відповідача, а саме на котельні № 142. У той же самий час, згідно графіку роботи працівників котельні № 142 у травні 2016 року, навпроти прізвища позивача ОСОБА_1 відсутні відомості щодо її майбутньої роботи у травні 2016 року на котельні № 142 як апаратник ХВО (т. 2 а.с. 143).

Згідно табелю обліку робочого часу працівників котельні № 142, позивач ОСОБА_1 внесена до табелю, де дні відпустки зазначені літ. " В" з 14 по 23 травня 2016 року включно, 24 травня 2016 року вказано як прогул з літерами «ПР», а 25 травня 2016 року зазначено як вихідний день з позначкою літ. "ВХ" (т. 2 а.с.141).

Наказом № 64-к від 25 травня 2016 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з 25 травня 2016 року відповідно п. 4 ст. 40 КЗпП України у звязку з відсутністю на роботі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин. У цьому наказі не було наведено опис події проступку та обґрунтування висновків (т. 1 а.с. 92). Підставою для видання такого наказу став акт про відсутність на робочому місці позивача, який було складено 24 травня 2016 року та доповідна записка начальника котельні № 142 ОСОБА_6 (т. 1 а.с.а.с.93-94).

Позивач була ознайомлена з наказом про звільнення 26 травня 2016 року і в цей же день отримала трудову книжку. Розрахункові суми при звільненні були видані позивачеві, що не заперечувала позивач.

Суд вважає, що наказ про звільнення позивача з роботи було видано з порушенням трудового законодавства України з наступних підстав.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обовязків вимагає доступу до державної таємниці.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами та доповненнями) розяснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб,

звільнених за п.4 ст.40 КЗпП суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального

учбового закладу).

Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров'я, не може бути звільнений за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП, власник або уповноважений ним орган можуть у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п.2 ст.40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

Згідно розділу V Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених загальними зборами трудового колективу відповідача 12 березня 2015 року, працівникам підприємства встановлено час початку і закінчення роботи відповідно 08 год.00 хв. та 17 год.00 хв. з встановленням перерви на обід, зокрема для апаратників ХВО з 12 год. до 13 год. (т. 1, а.с.а.с.61-64). Відповідно до п. 1 розділу III цих правил, робітники, спеціалісти і службовці зобовязані працювати чесно і добросовісно, дотримуватись дисципліни праці,основи порядку на виробництві і чітко виконувати розпорядження адміністрації, використовувати весь робочий час продуктивної роботи, утримуватись від дій, котрі перешкоджають іншим працівникам виконувати їх виробничі обовязки. У робочій інструкції апаратника 3-го розряду ХВО, з якою позивач була ознайомлена, у розділі IV передбачено відповідальність, зокрема у пункті 4.5 за порушення трудової і виробничої дисципліни.

Суд констатує, що позивач після закінчення відпустки 23 травня 2016 року на наступний день 24 травня 2016 року повинна була вийти на роботу за робітничою професією апаратник ХВО 3-го розряду до котельні № 142 КП " Теплоенерго , оскільки наказ про переведення позивача до котельні № 620 не видавався. Позивач та її представник щодо спростування даного висновку суду та доводів відповідача в особі його представників, третьої особи ОСОБА_3 не надали жодних належних і допустимих доказів. У той же самий час, суд вважає, що позивач була введена в оману зі сторони адміністрації підприємства щодо свого робочого місця, зокрема продовження роботи на котельні № 142 чи переведення на котельню № 620. Так, як зазначалося вище, директор підприємства підписав заяву позивача на переведення її з 01 травня 2016 року з посади апаратника ХВО 3-го розряду з котельні № 142 на посаду апаратника ХВО 2-го розряду котельні № 620.

Дійсно, 24 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 не вийшла своєчасно на своє робоче місце апаратника ХВО 3-го розряду котельні № 142 без поважних на те причин внаслідок несвоєчасного приїзду з відпустки з Російської Федерації до м. Кременчука. Натомість, позивач по приїзду до м. Кременчука, одразу прибула до підприємства близько 13 години 24 травня 2016 року і після розмов з керівництвом підприємства, встановленням обставин щодо переведення, можливості виходу на роботу, відібрання пояснень від позивача, фактично з дозволу керівництва була відпущена з роботи. Не заслуговують уваги доводи позивача з приводу того, що 24 травня 2016 року вона, перебуваючи у м. Києві, зранку зверталася за медичною допомогою до КНКП "Консультативно-діагностичний центр" Шевченківського району м. Києва, оскільки з повідомлення цього лікувального закладу від 23 вересня 2016 року за № 01/04-вих34 постає, що ОСОБА_1 до лікарів цього центру за медичною допомогою не зверталася (т. 1 а.с. 184).

Наказ про звільнення і саме звільнення позивача з роботи було датовано 25 травня 2016 року, тобто у той час, коли, як було встановлено і зазначено судом, у вихідний для позивача день, що підтвердила позивач, не заперечували представники відповідачів, третя особа ОСОБА_3 та допитані у судовому засіданні 20 жовтня 2016 року свідки ОСОБА_6 (начальник котельні № 142), ОСОБА_7 (старший інспектор з кадрів).

Суд також враховує, що між позивачем з однієї сторони та відповідачем в особі адміністрації, колективами котелень № 142, виникли неприязні стосунки внаслідок звернення позивача до керівництва Кременчуцької міської ради щодо порушень трудової та виробничої дисципліни на підприємстві, що постає з пояснень позивача, і не заперечувалося представниками відповідачів, третьою особою ОСОБА_3, підтверджувалося свідченнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Крім того, при звільненні позивача адміністрацією відповідача було допущено порушення ст.ст. 43, 247, 252 КЗпП України та Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності".

Так, згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового комітету.

Адміністрація відповідача зверталася з поданням до профспілкового комітету працівників житлово-комунального господарства щодо надання згоди на звільнення позивача з роботи і така профспілка надала відповідь про те, що позивач не є членом профспілки.

06 січня 2014 року позивач подала заяву до профспілкового комітету працівників житлово-комунального господарства КП " Теплоенерго " про виключення її з членів цієї профспілки (т. 1 а.с. 68).

16 квітня 2016 року позивача було прийнято в члени вільної профспілки м. Кременчука (т. 1 а.с.а.с.206-217).

У відповідача дійсно первинна профспілкова організація працівників цього підприємства Вільної профспілки м. Кременчука не створено.

Однак, з рішення Конституційного Суду України від 29 жовтня 1998 року за № 14-рп/98 по справі 1-31/98 постає, що під поняттям "професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації", яке вживається в абзаці шостому частини першої статті 43-1 Кодексу законів про працю України, охоплюються будь-яка професійна спілка (профспілкова організація), яка відповідно до Конституції та законів України у творена на підприємстві, в установі, організації на основі вільного вибору її членів з метою захисту їх трудових і соціально-економічних прав та інтересів, незалежно від того, чи є така професійна спілка стороною колективного договору, угоди. Професійні спілки, які діють на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації, мають рівні права і є рівними перед законом. Питання про надання згоди на розірвання трудового договору з працівником, у передбачених законом випадках і порядку, вирішує професійна спілка, яка діє на підприємстві, в установі, в організації членом якої є працівник.

Позивач повідомила адміністрацію відповідача про вступ в члени вільної профспілки м. Кременчука у своїй заяві, в якій просила проводити перерахування профспілкових внесків з відрахуванням 2% її заробітної плати на рахунок вільної профспілки м. Кременчука. Відповідач здійснював відрахування профспілкових внесків з зарплати позивача, що постає зі свідчень свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, та підтверджується розрахунковими листками за квітень та травень 2016 року (т. 1 а.с.а.с.11, 103-104).

Отже, за наведених обстави, суд вважає, що адміністрація відповідача повинна була звернутися з відповідним поданням про надання згоди на звільнення позивача до Вільної профспілки м. Кременчука.

При цьому, суд враховував і правові позиції висловлених Верховним Судом України у постановах по справам № 6-79цс11 від 06 лютого 2011 року та № 6-4цс12 від 21 березня 2012 року.

Суд вважає, що відповідач в особі його адміністрації формально визначився щодо звільнення позивача з роботи.

Відповідач в особі його адміністрації та його представників, третя особа ОСОБА_3 не подали до суду належні і допустимі докази на спростування позову, встановлених і наведених судом обставин, на підтвердження правомірності та законності звільнення позивача з роботи.

До того ж, суд враховує, що відповідно до статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року " Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця ", тягар доведення наявності законної підстави звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що має місце порушення права позивача на працю у звязку з незаконним звільненням, однак вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Необхідно скасувати наказ директора комунального підприємства " Теплоенерго " за № 64-к від 25 травня 2016 року про звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України та

поновити ОСОБА_1 на роботі апаратником хімводоочищення 3-го розряду дільниці котельного обладнання у комунальному підприємстві " Теплоенерго " з 25 травня 2016 року.

Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 травня 2016 року по день постановлення рішення судом, тобто 23 грудня 2016 року, у розмірі 30963,69 грн., з розрахунку заробітної плати позивача за повні відпрацьовані нею місяці відповідно березень та квітень 2016 року, які передували місяцю звільнення позивача з роботи. Розмір середнього заробітку судом обраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (в редакції станом на день розгляду справи), зокрема, для розрахунку взято заробітну плату позивача за березень та квітень 2016 року в розмірі фактичних видів нарахувань, крім премії до дня комунальника, а також індексації зарплати, оскільки останні мають одноразовий та компенсаційний характер доплат (т.1 а.с.а.с. 103-104). Отже, розмір в 30963,69 грн. обраховано у такому порядку: ((2478,11+3132,73):27х149), де 2478,11 грн. та 3132,73грн. заробітна плата відповідно за березень та квітень 2016 року, 27 - кількість робочих днів у відпрацьовані позивачем березні та квітні 2016 року, 149 кількість робочих днів за час вимушеного прогулу з 25 травня 2016 року по 23 грудня 2016 року. Суд зазначає, що не вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач у судовому засіданні уточнила вимоги щодо дати поновлення на роботі та обчислення середнього заробітку, а саме з фактичного дня звільнення, тобто 25 травня 2016 року.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із розясненнями, наданими в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди ", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган.

Суд вважає, що внаслідок незаконного звільнення позивача з роботи, яка працювала на підприємстві тривалий час, було порушено її право на працю, що призвело до заподіяння з вини адміністрації відповідача позивачеві моральної шкоди, яка полягає у наявності моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, а також необхідності вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи підставу звільнення, що перешкоджає вільному працевлаштуванню.

Суд оцінює моральну шкоду у розмірі 1500 грн., що відповідає засадам розумності, справедливості, законності та є належною сатисфакцією розміру моральних страждань позивача. Позивач не подала суду належні і допустимі докази на підтвердження розміру моральної шкоди більшого у порівнянні з тим, який було визначено судом.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Позивач не подала суду належні і допустимі докази на підтвердження факту заподіяння їй з вини відповідача у звязку із звільненням матеріальної шкоди на суму 5000 грн.

Отже, в іншій частині позовних вимог, зокрема у відшкодуванні матеріальної шкоди на суму 5000 грн. та моральної шкоди на суму понад 1500 грн. позивачеві необхідно відмовити за їх безпідставністю.

На користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 3031,60 грн., з розрахунку, зокрема, в частині трьох вимог немайнового характеру по 551,20 грн., в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 1378 грн.

Згідно ст. 367 ЦПК України рішення необхідно допустити до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в розмірі 2808,42 грн., тобто в розмірі заробітної плати позивача за березень і квітень 2016 року з наведених вище підстав щодо обчислення середнього заробітку без врахування разових виплат (5610,84:2).

Керуючись ст.40 п. 4, ст. ст. 43, 221,231, 237, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 14, 57 59, 208, 209, 212 215, 218, 223, 367 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати наказ директора комунального підприємства " Теплоенерго " за № 64-к від 25 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі апаратником хімводоочищення 3-го розряду дільниці котельного обладнання у комунальному підприємстві " Теплоенерго " з 25 травня 2016 року.

Стягнути з комунального підприємства " Теплоенерго " на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30963,69 грн., у відшкодування моральної шкоди 1500 грн., та на користь держави судовий збір в розмірі 3031,60 грн.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в іншій частині вимог.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 2808,42 грн. - виконати негайно.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука упродовж десяти діб з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Повне рішення виготовлено 28 грудня 2016 року.

Суддя: