Номер провадження: 22-ц/785/1401/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Полякової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до приватного туристичного підприємства «Одесавізиттур» про зобовязання звільнити з роботи, стягнення вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2015 року,

встановила:

У квітні 2015 р. ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила: 1) стягнути з приватного туристичного підприємства «Одесавізиттур» (далі Приватне підприємство) на її користь: - заборгованість по заробітній платі у сумі 19 488,00 грн.; - вихідну допомогу в розмірі тримісячного мінімального заробітку в розмірі 3 654,00 грн.; - відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.; 2) зобовязати приватне підприємство звільнити її з роботи за заявою про звільнення за власним бажанням, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України - у звязку з невиконанням власником підприємства законодавства про працю.

ОСОБА_4 свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 01.07.2004 р. вона була прийнята на роботу до приватного підприємства на посаду гладильниці. З листопада 2013 р. приватне підприємство почало несвоєчасно сплачувати заробітну платню. Виникла заборгованість у розмірі 19 488,00 грн..

У квітні 2015 р. вона написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Однак, директор приватного підприємства відмовляється звільнити її з роботи.

Неправомірними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, вимушених змінах у її житті, вона вимушена була позичати гроші для проживання. Відшкодування моральної шкоди вона оцінює у розмірі 5 000,00 грн..

В судовому засіданні позивачка уточнила свої позовні вимоги, відмовившись від стягнення заборгованості по заробітній платі, пояснивши, що відповідач після її звернення до суду виплатив заборгованість. В іншій частині позову позивачка та її представник у судовому засіданні вимоги позову підтримали, просили їх задовольнити. Пояснили, що у квітні 2015 р. позивачка звернулася до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, але її не звільняють з роботи. Відповідач тільки видав їй трудову книжку без запису про звільнення.

Приватне підприємство у судове засідання свого представника не направило. Про час і місце розгляду справи сповіщене належним чином. Причини неявки представника не повідомило. Зав та клопотань не надало.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 26.10.2015. р. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення її уточненого позову. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права,

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Приватне підприємство письмових заперечень на скаргу не надало. Його представник в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Посилався на те, що заборгованість по заробітній платі була виплачена під час розгляду справи у суді. Із письмовою заявою про звільнення до нього позивачка не зверталася.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечень на них, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам законодавства рішення суду в повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про повну відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними (а. с. 47 50).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, зобовязання відповідача звільнити позивачку з роботи за власним бажанням та виплати вихідної допомоги.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно запису в трудовій книжці № 6 від 01.07.2004 р. (а. с. 5) позивачка була прийнята на роботу до відповідача на посаду гладильниці. Таким чином, сторони перебувають у трудових відносинах, які на час розгляду справи в суді у встановленому законодавством порядку не припинені.

В судовому засіданні сторони визнали, що після звернення з позовом до суду відповідач виплатив ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі у сумі 19 488,00 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами по справі, не підлягають доказуванню. Підстави для задоволення вказаних позовних вимог відпали.

Згідно ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичній особі-підприємця понад пять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 5.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, вносяться власником або уповноваженим органом підприємства, установи, організації після видання ним наказу, але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу.

За правилами, передбаченими п. 4 ч. 1 ст. 36, ст. 38 КЗпП України, розірвання трудового договору на підставі ст. ст. 38, 39 цього Кодексу є розірванням трудового договору з ініціативи працівника, що передбачає подання працівником відповідної заяви, яка є підставою для видання наказу про розірвання трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Позивачка не надала доказів звернення до відповідача із заявою про розірвання трудового договору, зокрема з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У позові позивачка вказує про те, що вона написала заяву про звільнення з роботи у квітні 2015 р. (а. с. 1, 2-й абзац знизу), в той час як просить звільнити з роботи з 01.03.2015 р. (а. с. 2, 2-й абзац знизу). Посилання позивачки на її звернення до прокурора Кілійського району, видачу їй трудової книжки та проведення відповідачем розрахунку під час розгляду справи не є належними доказами того, що остання зверталася до відповідача із письмовою заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобовязання відповідача звільнити позивачку з роботи з 01.03.2015 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Позовна вимога про стягнення вихідної допомоги є похідною від вимоги про зобовязання звільнення, а тому суд також правильно відмовив у її задоволенні.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про повну відмову в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди.

Сторони в судовому засіданні визнали, що заборгованість по заробітній платі у сумі 19 488,00 грн. була сплачена ОСОБА_4 після її звернення з позовом до суду, під час розгляду справи у суді (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних праву призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. п. 3, 9, 10, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичний особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодування моральної (немайнової шкоди) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Встановлено, що заборгованість по заробітній платі у сумі 19 488,00 грн. була сплачена відповідачем після звернення позивачки до суду, під час розгляду справи судом.

Затримкою сплати заробітної плати позивачці завдано моральної шкоди у вигляді моральних переживань, вимушених змінах у її житті, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому вимога про стягнення відшкодування моральної підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визначення її розміру.

Визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди, колегія суддів враховує: 1) характер порушення права; 2) глибину моральних страждань позивачки; 3) характер додаткових зусиль необхідних для відновлення попереднього стану; 4) відношення відповідача до скоєного - повністю погасив заборгованість під час розгляду справи судом; 5) відсутність обґрунтування позивачкою розміру відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищенаведене, вимоги щодо виваженості, розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що з приватного підприємства у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення трудових прав позивачки, необхідно стягнути грошову суму в розмірі 500,00 грн..

Доводи апелянта про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди є частково обґрунтованими. Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови у стягненні відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове рішення про стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 500,00 грн.. В решті рішення необхідно залишити без змін.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України, у звязку з тим, що ОСОБА_4 звільнена від сплати судових витрат, з приватного підприємства необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у сумі 267,96 грн..

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2015 року в частині відмови у стягненні відшкодування моральної шкоди - скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до приватного туристичного підприємства «Одесавізиттур» про стягнення відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з приватного туристичного підприємства «Одесавізиттур» на користь ОСОБА_4 (номер картки фізичної особи-платника податків - НОМЕР_1) відшкодування моральної шкоди за затримку виплати заробітної плати у розмірі 500 (пятсот) грн. 00 коп..

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. А. Гірняк

ОСОБА_3