Справа № 415/4578/15-ц
Провадження № 22ц/782/398/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, травня місяця, 18-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів - Дронської І.О., Єрмакова Ю.В., за участі секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 30 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

23.07.2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору № 500956690 від 18 серпня 2014 року у сумі 46401,83 грн, яка складається з: тіла кредиту 40612,85 грн., заборгованості за відсотками: 2959,87 грн., по комісії 2829,11 грн. Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 30 жовтня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість по кредитному договору в сумі 46401,83 грн. та судовий збір.

Із рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 30 жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_1 не погодився та надав на нього апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення норм матеріального права, неповноту з'ясування обставин справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до таких висновків.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено , що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що факт укладення між сторонами кредитного договору та невиконання зобов'язань відповідачем за цим договором був доведений. Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, без порушення правил оцінки наданих сторонами доказів.

Так, згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, твердження апелянта про наявність у нього «неспростовних доказів сплати коштів за кредитними зобов'язаннями», що були надані ним суду аналізувались судом першої інстанції при винесенні рішення по суті, наявність заборгованості відповідача підтверджується наданими позивачем доказами, а саме розрахунком заборгованості (а.с.12), випискою з особового рахунку (а.с.13), судом було вірно зазначено у рішенні про те, що з наданих суду квитанцій вбачається лише те, що відповідачем за договором від 18.08.2014 р. сплачено тільки 2940 грн. (а.с.34, 37), інші суми згідно дат внесення та призначення платежу пішли в погашення кредиту за договором від 18.02.2014 р., що не є предметом спору, не мотивовані і не підкріпленні доказами заперечення відповідача стосовно завищеного розміру нарахованої заборгованості, як і не впливає на висновки суду укладення між сторонами 18.02.2014 р. кредитного договору №500461340, бо заборгованість за ним перенесена на кредитний договір, що є предметом позову, і про що прямо зазначено у ньому. Докази сплати заборгованості по кредитному договору, що є предметом судового розгляду не були надані відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду - а отже твердження про це є голослівними та не можуть братись до уваги.

Щодо твердження у апеляції про те, що «мабуть позивач вніс суму неустойки у суму просроченої заборгованості», то це є лише припущенням відповідача, яке не знайшло свого підтвердження при розгляді справи. З наданих позивачем документів та розрахунків вбачається лише те, що неустойка згідно розрахунку заборгованості йому не нараховувалася і у позові вимоги про її стягнення відсутні, відповідно і рішенням суду першої інстанції ця неустойка з нього не стягувалась.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» дійсно є визначено про те, що «на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.», проте як встановлено по цій справі - неустойка відповідачу не нараховувалася і у позові вимоги про її стягнення не заявлялись, рішенням суду першої інстанції вона з нього не стягувалась.

Статтею 308 ЦПК є визначені підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, а саме зазначено про те, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Колегія судді вприходить до висновків про те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення із належним додержанням норм матеріального і процесуального права, а отже воно повинно бути залишено без змін.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 30 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий _____________ Судді ________________________________________