АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/557/16 Доповідач - Сташків Б.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Жолудько Л. Д., Костів О. З.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 02 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, зустрічним позовом ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, третя особа служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визнання права на проживання, встановлення порядку користування квартирою та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення із належної йому на праві власності квартири по вулиці Карпенка 23/49 у м. Тернополі, посилаючись на те, що вони із відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі до 12 січня 2015 року. В серпні 2015 року, попередній власник спірної квартири, а саме його батько подарував йому квартиру. На даний час він не може вільно користуватися квартирою, оскільки відповідачка чинить йому перешкоди у цьому, між ними часто виникають супреречки, також у квартирі проживає його батько ОСОБА_6, який є особою похилого віку, а через постійні сварки та суперечки із відповідачкою стан його здоров'я значно погіршився, він змушений переїхати проживати до брата. За таких обставин вважає, що в силу вимог статей 391 ,379 ЦК України та статей 157 і 116 ЖК України ОСОБА_1 слід виселити із квартири по вулиці Карпенка, 23/49 у м. Тернополі без надання іншого приміщення.

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 подала до суду у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина, зустрічний позов до ОСОБА_4 про визнання права на проживання, встановлення порядку користування квартирою та зобов"язання не чинити перешкоди у користуванні житлом квартирою по вулиці Карпенка, 23/49 у м. Тернополі, посилаючись на те, що після реєтрації шлюбу з ОСОБА_4 у 1994 році, зі згоди всіх членів сім"ї , у тому числі ОСОБА_6 та самого ОСОБА_4 вселилася у спірну квартиру як член сім"ї, у подальшому в шлюбі народилося двоє дітей, 1994 та ІНФОРМАЦІЯ_1, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі. Після розірвання шлюбу в січні 2015 року та ставши власником вказаної квартири на підставі договору дарування, укладеним у серпні 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_4 бажає виселити її із квартири. Однак, вона вважає, що набула разом із дітьми у встановленому законом порядку право на проживання у спірній квартирі та користування нею, а тому просить зобов"язати ОСОБА_4 не чинити їй та неповнолітньому сину перешкод в користуванні квартирою, встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 13, 2 кв. м., залишивши у спільному користуванні кухню, ванну кімнату, туалет, коридор.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 2 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відмовлено.

Позов ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, третя особа служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_4 про визнання права на проживання, встановлення порядку користування квартирою та зобов"язання не чинити перешкоди у користуванні житлом - задоволено частково.

Зобов"язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 та неповнолітньому ОСОБА_5 перешкод у користуванні житлом - квартирою № 49 по вулиці М. Карпенка, 23 у м. Тернополі.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам у справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 на даний час не є членом його сім'ї, тобто членом сім'ї власника квартири, а тому відповідно до вимог ст. 405 ЦК України не має права на користування належним йому житлом. Крім цього, ОСОБА_1 володіє 1/14 частиною будинковолодіння в с. Довжанка, а в належній йому квартирі ніколи не була зареєстрована.

ОСОБА_1 не погоджується із апеляційною скаргою, просить її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира розташована по вулиці М. Карпенка, 23/49 у м.Тернополі, загальною площею 47,5 кв. м., житловою площею 26,5 кв.м., має дві ізольовані житлові кімнати. Вказана квартира до 07 серпня 2015 року належала на праві приватної власності ОСОБА_6 - батьку ОСОБА_4 (свідоцтво про право власності на квартиру, видане 07 жовтня 2004 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради № 825 від 08 вересня 2008 року).

Після укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у 1994 році, зі згоди всіх членів сім"ї, у тому числі власника квартири ОСОБА_6 та позивача ОСОБА_4, у спірну квартиру в якості члена сім"ї вселилася та з цього часу проживає ОСОБА_1, що сторонами не оспорюється.

Від шлюбу 18 грудня 1994 року народився син ОСОБА_7 та 12 серпня 2005 року син ОСОБА_5.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 січня 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно із договором дарування від 07 серпня 2015 року посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованим в реєстрі за № 1013 , ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 спірну квартиру по вулиці М. Карпенка, 23/49 у м. Тернополі.

На даний час у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_6, з 04 січня 2000 року ОСОБА_5, та з 19 липня 2006 року неповнолітній ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того що відсутні підстави для виселення ОСОБА_1 із спірного житла, оскільки позивач не довів наявності підстав, передбачених ст. 116 ЖКУ, які необхідні для її виселення.

Колегія суддів погоджується з таким висновоком суду першої інстанції, оскільки він є обгрунтованим, правильним та відповідає наявним обставинам у справі.

Так, силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

В силу вимог ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з вимогами ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З аналізу вимог ст.116 ЖК України вбачається, що підставою для виселення може бути лише систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співвжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вселилася в спірну квартиру у 1994 році на правах члена сім"ї дружини ОСОБА_5 зі згоди власника квартири його батька ОСОБА_6, вони проживали однією сім"єю, вели спільне господарство, виховували двох дітей, один з яких на даний час є малолітнім. Крім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_1 порушує норми співіснування у спірному помешканні та до неї застосовувалися заходи попередження і суспільного впливу.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_1І в порядку вимог ст. 116 ЖК України. У вказаній частині рішення суду є вірним та обгрунтованим.

Із апеляційної скарги ОСОБА_5 вбачається, що він просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині чаткового задоволенні позову ОСОБА_1, а саме зобовязання його не чинити перешкод їй та їхньому неповнолітньому сину у користуванні спірною квартирою.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 чинить позивачці за зустрічним позовом та їхньому неповнолітньому синові перешкоди у користуванні квартирою, чим порушує її законні права та права дитини.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновоком суду у повному обсязі.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбаченому законом.

Виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6 ,9, 61 ЖК України та ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користувнання цим приміщеннням і на яке за осообою зберігається право і при тимчасовій відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що з часу реєстрації шлюбу із відповідачем ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі разом з ним, його батьком та дітьми, проте не була там зареєстрована.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що з моменету розлучення з чоловіком разом з неповнолітнім сином ОСОБА_9 проживає у родичів за адресою м. Тернопіль, вул. Пушкіна 2/89, де вона і зареєстрована. Крім цього, на праві приватної власності їй належить 1/14 частина будинковолодіння в с.Довжанка Тернопільського району.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про необхідність усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою не відповідають вимогам закону, є помилковими та такими, що не грунтуються на матеріалах справи, оскільки за особою, яка проживає у власника приміщення як член його сімї чи як колишній член його сімї не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Відповідно до вимог ст. 51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч.2 ст. 18 Закону України Про охорону дитинства № 2402-III від 26.04.2001 року діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Таким чином, оскільки дитина має право на користування житлом на рівні із батьками, її права охороняються державою та гарантуються законом, тому вірним є висновок суду першої інстанції про зобовязання ОСОБА_4 не чинити перешкод неповнолітньому сину ОСОБА_9 у користуванні квартирою.

Однак, враховуючи те, що відповідно до вимог ч.3 ст. 29 ЦК України місце проживання дитини є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, а на даний час неповнолітній ОСОБА_5 проживає разом з матірю, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині зобовязання ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою № 49 по вулиці М. Карпенка, 23 у м. Тернополі слід скасувати та постановити нове рішення у вказаній частині, яким зобовязати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1, як законному представнику неповнолітнього ОСОБА_5, та неповнолітньому ОСОБА_5 перешкод у користуванні житлом - квартирою № 49 по вулиці М. Карпенка, 23 у м. Тернополі.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 02 березня 2016 року в частині зобов'язання ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житлом квартирою №49 по вулиці М.Карпенка, 23 у м. Тернополі скасувати.

Ухвалити у вказаній частині нове рішення, яким зобов'язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1, як законному представнику неповнолітнього ОСОБА_5, та неповнолітньому ОСОБА_5 перешкод у користуванні житлом квартирою №49 по вулиці М.Карпенка, 23 у м. Тернополі

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_10