Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2016 р. м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 травня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Знято ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 лютого 2016 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про перегляд даного заочного рішення залишено без задоволення.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального права, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подав на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що в період з 24.04.1999 року по 18.02.2014 року сторони вважалися подружжям і мали взаємні права та обов'язки. Відповідно і майно, яке набувалося ними в цей період, мало відповідний правовий режим, зумовлений перебуванням осіб у зареєстрованому шлюбі. Суд першої інстанції на зазначені факти уваги не звернув та не вжив заходів, передбачених ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо всебічного і повного з'ясування обставин справи.

Зазначає, що кв. АДРЕСА_1 була придбана 15.11.2002 року під час перебування сторін у шлюбі і у відповідності до ст. 22 КпШС України (яка була чинна на момент придбання квартири), вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача доки не доведено інше. Позбавлення ОСОБА_4 права користування об'єктом спільної сумісної власності, вважає, неприпустимим, оскільки суперечить змісту права спільної сумісної власності.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ч. 2 ст. 405 ЦК України. ОСОБА_6 не ставила питання про розподіл спільного майна та визнання квартири її особистою власністю. Ніяких угод між подружжям з цього приводу не укладалося. Вважає, ці обставини свідчать по неможливість застосування до правовідносин, що виникли між сторонами ч.2 ст. 405 ЦК України.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов про визнання ОСОБА_4 втратившим право користування квартирою АДРЕСА_1 та про зняття його з реєстраційного обліку, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач користувався житлом, власником якого є позивачка, як член сім'ї останньої і вибув з нього в 2007 році та з того часу не користується ним без поважної причини, він втратив право на користування жилим приміщенням, в якому зареєстровано його місце проживання.

Відмовляючи в поновленні строків для подання заяви про перегляд заочного рішення та залишаючи заяву без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку неодноразово викликався та не з'явився до суду, зокрема і через оголошення в газеті «Вільне слово» від 3 березня 2011 року, а про заочне рішення було відомо представнику відповідача з листопада 2013 року.

Такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст.227,228 ЦПК України, відповідачам, які не з'явилися в судове засідання, направляється рекомендованим листом із повідомленням копія заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до ч.3 ст.222 ЦПК України, особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді.

В матеріалах справи відсутні докази не тільки отримання відповідачем ОСОБА_4 копії заочного рішення, а й докази його направлення відповідачу взагалі.

Відповідно до ч.4 ст.231 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Згідно ч.1 ст.232 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача ОСОБА_4 про час і місце розгляду справи. Позивачці ОСОБА_6 достовірно було відомо, що на час звернення до суду в 2010 році, відповідач не проживає за зазначеною в позові адресою понад п'ять років, що й вбачається з його тексту, а проживає в Великобританії (а.с.61).

Отже, виклик відповідача до суду через оголошення в місцевій пресі мав формальний характер, а тому відповідач не з'явився до суду з поважних причин, оскільки не знав та об'єктивно не міг взнати про цей виклик.

Докази, на які посилається апелянт, мають істотне значення для вирішення справи.

Відповідно до діючої редакції ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;

В редакції, що діяла на час вирішення спору, зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 могло бути здійснене на підставі остаточного рішення суду, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_6, вимоги про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, в справі не заявляла, а задовольнивши їх, місцевий суд вийшов за межі позовних вимог (а.с.2,3,34).

Із матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 1999 року відділом Реєстрації актів громадянського стану м.Рівне, актовий запис №308, був зареєстрований шлюб між відповідачем ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_6. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 листопада 2002 року ВАВ №647969, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішення від 28.12.2007 року шлюб між ними було розірвано і воно набрало законної сили після перегляду його судом апеляційної інстанції 18.02.2014 року.

На час виникнення спірних правовідносин був чинним Кодекс про шлюб та сім'ю України, відповідно до ч.1 ст. 22 якого, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні за змістом ст.60, 63 містяться і в нині діючому Сімейному Кодексі України.

Факт реєстрації шлюбу в держаних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Дана обставина, може бути спростована законом або шлюбним договором (ст.ст. 92-103СК, аналогічна норма містилася в ст.27-1 КпШС), однак доказів укладення такого в справі немає.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 з позовом про визнання спірної квартири її особистою власністю не зверталася.

Згідно з вимогами п.2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, однією із засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Місцевим судом не правильно застосовано до спірних правовідносин ч.2 ст. 405 ЦК України, оскільки положення даної норми регулюють правовідносини власника житла та членів його сім'ї, а не правовідносини співвласників житла, якими є сторони до його поділу.

Отже, відповідно до діючого на той час законодавства підстав для задоволення заявлених позовних вимог не було та й сама вимога не відповідає змісту порушеного права позивачки.

Згідно ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду, ОСОБА_6 свої вимоги про зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку обґрунтовувала не проживанням відповідача протягом п'яти років в спірній квартирі та несплатою ним комунальних послуг.

Оскаржуваним рішенням були порушені права відповідача, як співвласника, щодо вільного користування та розпорядження належним йому майном та створюються перешкоди у здійсненні таких прав.

Отже, зняття з реєстрації відповідача можливе було за умови вирішення між сторонами житлового спору чи спору про право власності на спірну квартиру та являлось його наслідком, яке здійснював не суд, а орган реєстрації, а без вирішення питання про наявність чи відсутність у особи відповідних прав, вимоги про зняття з реєстрації не є належним способом захисту.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_4 сплачено судовий збір у сумі 9,35 грн., тому ця сума підлягає стягненню на його користь з позивача.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 324. 325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 травня 2011 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 9,35 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий:

Судді: