Справа №442/6531/15-ц
Провадження №2/442/190/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Гарасимків Л.І.

при секретарі - Петрів В.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

В підтвердження позовних вимог посилається на те, що йому, ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності належить будинок АДРЕСА_1. В даному будинку зареєстрований його колишній зять - ОСОБА_2, який на прохання добровільно знятися з реєстрації не хоче. Відповідач систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні психологічного насильства щодо них та інших членів сім'ї, а саме застосуванні погроз, образ, робить неможливим для них та інших членів сім'ї проживання з ним в одному будинку, суперечить їхнім інтересам. Внаслідок таких дій відповідача вони та інші члени сім ї постійно перебувають в стані психологічної напруги, страху. На даний час його дочка ( колишня дружина відповідача) планує виїхати за кордон на тривалий час. Оскільки в будинку залишається проживати відповідач, він хоче, щоб відповідач покинув вищевказаний будинок зважаючи на те, що в його власності є будинок АДРЕСА_1, в якому він не хоче проживати. Просить постановити рішення, яким виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, однак від нього надійшла заява, в якій підтримав заявлені позовні вимоги і просить слухати справу у його відсутності на підставі наявних доказів по справі.

Представник позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, пояснила суду аналогічне, викладеному в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що він проживає у АДРЕСА_1 разом із своєю колишньою дружиною ОСОБА_4, з якою рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 29.06.2010 р. - шлюб розірвано. Однак, незважаючи на те, що шлюб між ними розірвано, між ними збереглися добрі відносини, дітям потрібен батько, а тому вони із колишньою дружиною помирилися і проживають разом. Зазначив той факт, що він час від часу перебуває на заробітках, не менше одного-двух разів на рік, крім того здійснив ремонт літньої кухні, здійснив заміну пластикових вікон в будинку, окрім кімнати, де проживає теща ОСОБА_5, частково сплачує за комунальні послуги. Між колишнім подружжям бувають конфлікти з приводу виховання дітей, однак вони із колишньою дружиною приходять до спільної думки і інцидент буває в переважній більшості вичерпаним. Вважає, що заявлені вимоги є необґрунтованими, оскільки він не порушує правил співжиття у будинку, не влаштовує сварок та конфліктів із членами родини, не псує майно. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні суду пояснила, що ОСОБА_2 являється її колишнім зятем, її донька ОСОБА_4 розірвала шлюб з ОСОБА_2 ще у червні 2010 року, вони на даний час помирилися і разом проживають в будинку, однак вона не бажає проживати разом із ОСОБА_2, оскільки він влаштовував сварки в будинку, погрожує фізичною розправою, робить неможливим для інших осіб проживання із ним в одному будинку.

Заслухавши пояснення сторін, свідка ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із копії Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 07.10.2000р., виданого Виконавчим комітетом Меденицької селищної ради, житловий будинок в цілому, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Як вбачається із довідки за №542 від 02.04.2015р., виданої Виконавчим комітетом Меденицької селищної ради, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно проживає в АДРЕСА_1 і має такий склад сім»ї: дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, зять ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, внучка ОСОБА_6, 2000р.н., внук ОСОБА_7, 2001р.н.

Статтею 116 ЖК України передбачено, що коли наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до пунктів 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 р. за № 2, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового Кодексу осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів, зокрема, заходи попередження за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 Житлового Кодексу без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правила ст.29 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами, зокрема суду необхідно представити докази систематичного руйнування чи псування елементів будинку або об'єктів спільного користування, представити докази того, що відповідач використовує житло не за призначенням та своєю поведінкою створює для інших мешканців умови, за яких спільне проживання з ними в будинку, квартирі (їх частині) є неможливим.

Однак, аналізуючи в судовому засіданні доводи та докази, представленні як докази по справі, суд прийшов до висновку, що відповідач навпаки дбає про добробут будинку, зокрема останнім проведено ремонтні роботи по облаштуванню літньої кухні, проведено заміну пластикових вікон, тощо.

Крім того, в суді не доведено факту систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для позивача та інших членів сім`ї проживання із ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу є безрезультатними.

Крім того, частина 4 ст.156 ЖКУ встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири ( члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), а відтак не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням. Тож, у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім'ї не позбавляються права користуватися житловим приміщенням. Крім того, надавши свою згоду на реєстрацію члена сім'ї у житловому приміщенні, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сім'ї право користування таким житлом.

Водночас, за відсутності у власника та колишніх членів сім'ї домовленості про безоплатне користування житлом останні мають вносити квартирну плату і оплачувати комунальні послуги на тих же засадах, що і наймач (ч.3 ст. 162 ЖКУ), а в суді доведено факту та не оспорюється сторонами, що відповідачем ОСОБА_2 щомісячно проводиться оплата за комунальні послуги, зокрема за газ, світло, тощо.

Аналізуючи викладене, судом не встановлено підстав виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення з аналізу змісту наведеної норми ст.116, зокрема: систематичного руйнування чи псування жилого приміщення; використання його не за призначенням; систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а оскільки Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій), а оскільки протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п.17 своєї Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

А відтак, не виникає сумніву, що заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88 , 209, 213, 215 ЦПК України, ст.ст.116,157 ЖК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення,-відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуюча суддя ______________________