У Х В А Л А

5 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним в частині можливості банку односторонньо змінювати процентну ставку по кредитному договору, внесення змін до кредитного договору, встановивши фіксовану початкову процентну ставку, визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

встановила:

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 24 вересня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У травні 2016 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року з підстави передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 10561 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави заявником надано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня 2011 року, від 28 грудня 2011 року, від 29 лютого 2012 року й ухвали Верховного Суду України від 8 грудня 2010 року, від 26 травня 2010 року та від 16 лютого 2011 року, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема, передбачено змінюваний тип процентної ставки, а також порядок її визначення, що узгоджується з вимогами статті 10561 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин.

Разом з тим, у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 3 серпня 2011 року суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення судів про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначив, що дії банку з підвищення відсоткової ставки визнані недійсними рішенням суду;

- від 29 лютого 2012 року суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання незаконними дії банку щодо підвищення в односторонньому порядку розміру відсоткової ставки за користування кредитом, виходив з того, що банк неправомірно збільшив в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором, не повідомивши боржника про це належним чином.

Отже, в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня 2011 року та від 29 лютого 2012 року, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2011 року та в ухвалах Верховного суду України від 26 травня 2010 року, від 8 грудня 2010 року та від 16 лютого 2011 року суди касаційної інстанції дійшли висновку про те, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а умова в договорі про таке збільшення є нікчемною відповідно до статті 10561 ЦК України, в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин.

Отже, в судових рішеннях судів касаційної інстанції, наданих заявником для порівняння, суди при вирішенні відповідних спорів застосовували норму статті 10561 ЦК України в редакції, що існувала на час виникнення правовідносин, а саме до 16 жовтня 2011 року, в той час як у судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, судами встановлено, що кредитний договір з умовою про право банку змінювати в односторонньому порядку процентну ставку був укладений між банком та позивачем 16 лютого 2012 року, тобто після набрання чинності новою редакцією статті 10561 ЦК України, якою надано право банку в разі застосування змінюваної процентної ставки самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, збільшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Відтак, в судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, має місце різне матеріально-правове регулювання спірних відносин, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним в частині можливості банку односторонньо змінювати процентну ставку по кредитному договору, внесення змін до кредитного договору, встановивши фіксовану початкову процентну ставку, визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук