Справа №487/7099/15-ц 29.09.2016 29.09.2016 29.09.2016
Провадження №22-ц/784/1935/16
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Шаманської Н.О.,

суддів Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представника відповідача ВДВС ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 р., по справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_6,

Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції,

третя особа публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

про поділ спільного сумісного майна подружжя та зняття арешту з майна,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_6, Заводського ВДВС, третя особа - ПАТ КБ «ПриватБанк», про поділ спільного сумісного майна подружжя та зняття арешту з майна.

Позивачка зазначала, що з 30 травня 2002 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2013 р. шлюб розірвано.

За період шлюбу, 20 грудня 2004 р., за рахунок спільних коштів відповідачем придбана квартира АДРЕСА_1 м. Миколаєва.

Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 1 червня 2009 р. по кримінальній справі ОСОБА_6 засуджено до довічного позбавлення волі.

Відповідно до акту опису та арешту майна боржника від 25 травня 2014 р. на примусовому виконанні Заводського ВДВС знаходиться виконавчий лист № 2/487/1762/13 від 26 вересня 2013 р. про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 81 583, 86 грн.. В порядку виконання зазначеного виконавчого документу, державним виконавцем було накладено арешт на спірну квартиру.

Посилаючись на те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а іі частка у праві спільної сумісної власності на підставі ч. 3 ст. 70 СК має бути збільшена, оскільки у неї на утриманні перебувають неповнолітні діти, а відповідач не надає та немає змоги надавати матеріальну допомогу через засудження до довічного позбавлення волі, позивачка просила визнати за нею право власності на ? частки спірної квартири АДРЕСА_2 м. Миколаєва та звільнити вказану частку з-під арешту.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 р. позов задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_3 визнано право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2 м. Миколаєва та знято арешт з належної ій частки квартири.

Ухвалою того ж суду від 5 вересня 2016 р. виправлено описки.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано права та інтереси неповнолітніх дітей, не залучено до участі у справі службу у справах дітей, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, на підставі наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав, з поважної причини самостійного заробітку.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено з 30 травня 2002 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2013 р. шлюб між сторонами розірвано.

За період шлюбу, 20 грудня 2004 р., за рахунок спільних коштів відповідачем придбана квартира АДРЕСА_1 м. Миколаєва.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 грудня 2005 р. договір купівлі-продажу визнано дійсним та за ОСОБА_6 визнано право власності на вказану квартиру.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 635 від 23 квітня 2004 р. житловому будинку № 1 по вул. Першотравневій надано нову адресу вул. Першотравнева, 8.

Враховуючи, що спірна квартира придбана відповідачем в період шлюбу, суд першої інстанції з врахуванням положень ст. 60 СК України дійшов вірного висновку про те, що квартира АДРЕСА_3 м. Миколаєва є спільною сумісною власністю подружжя та вірно, відповідно до положень ч. 1 ст. 70 СК України визначив розмір частки кожного по ? частині.

Звертаючись до суду, позивачка просила відступити від рівності часток подружжя, збільшивши її частку, оскільки на її утриманні перебувають неповнолітні діти, а відповідач не надає та немає змоги надавати матеріальну допомогу.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що відповідачу взагалі визначався розмір аліментів, які він повинен сплачувати на утримання дітей.

До того ж,з 1 липня 2010 р. позивачка отримувала державну допомогу згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22 лютого 2006 року «Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме» в розмірі 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За такого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що частки подружжя у спільному майні є рівними, оскільки позивачкою у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надано належних і допустимих доказів на підтвердження існування підстав для відступлення від засад рівності часток.

Доводи ОСОБА_3 про те, що ніякої допомоги на утримання дітей відповідач не надає та не має можливості надавати у звязку з засудженням його до довічного позбавлення волі, не можуть бути достатньої підставою для збільшення її частки у спільному майні.

За такого відсутні підстави для скасування судового рішення в цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині зняття арешту сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом в цій частині не перевірялось. .

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.О. Шаманська

Судді О.О. Данилова

ОСОБА_9