Справа №442/7752/15-ц
Провадження №2/442/273/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді Нагірної О.Б.

при секретарі - Олійник О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав позивача, визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір про надання кредиту №0, укладений 22.09.2006 року та додаткову угоду №1 до договору про надання кредиту №0, укладену 23.03.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (тепер ОСОБА_1) ОСОБА_3. В обґрунтування позову покликається на те, що 22.09.2006 року між нею ОСОБА_1 ( раніше Тропак) ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено договір про надання кредиту №00, яким їй надано 72800 швейцарських франків на 15 років на будівництво будинку, які вона зобовязана повернути до 22.09.2021 року, сплатити проценти та комісію на умовах, вказаних у договорі. Проте кошти фактично їй були надано у гривнях. Дані обставини є свідченням несправедливих умов договору, що тягне за собою його недійсність .

Згідно п.1.3.1 Договору встановлено процентну ставку в розмірі 8,49 % річних за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів. Однак з першого дня процентна ставка нараховувалась в розмірі 8,99 % річних. В подальшому процентна ставка неодноразово збільшувалась банком в односторонньому порядку відповідно до п. 9.2 Договору і про таке її жодного разу не ставили до відома.

Додатковою угодою №1 від 23.03.2009 року до згаданого договору її зобовязано в майбутньому на укладення усіх необхідних договорів, які будуть потрібно банку на розсуд останнього.

Вона належним чином сплачувала кошти , однак у звязку з фінансовою кризою, зокрема, у 2014 році, гривня знецінилась у декілька раз, що унеможливило виконання взятого зобовязання і вона почала здійснювати оплату частками та не завжди в повному обємі.

Просить зважити, що на день укладення договору курс одного швейцарського франку становив 4,05 грн., який у декілька раз зріс у 2014 році і на сьогоднішній день становить 24 грн..

У Договорі відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які визнанні законом обов»язковими. Також банком не надавався окремий документ з детальним розписом кредиту для неї як для споживача. А графіки, які є додатком до договорів, не містять інформації, що вимагається законом.

Крім того, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, які банк здійснює на власну користь або за дії, які споживач здійснює на користь банку або якщо їх вчиняв банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

Вказаним договором не обумовлені фінансові ризики. Більше того, встановивши в договорі, право в односторонньому порядку без узгодження з нею змінювати процентну ставку, поставив її у край нерівне становище по відношенню до банку, що є несправедливим та суперечить вимогам ст. 3 ЦК України , ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Використання банком швейцарських франків при надання кредиту, також є несправедливим до неї, оскільки це істотно погіршує її матеріальне становище як споживача порівняно з банком в разі настання певної події, що дає право визнати договір недійсним відповідно до п.2 ч.6 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів.

В порушення п. 2 ч.І ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитних договорів, чим було порушено вимоги чинного закону.

Про незаконність договору свідчать також п.п.1.3.1., 9.2., де передбачено внесення змін до такого в односторонньому порядку. Додаткова угода №1 про надання кредиту №0 від 22.09.2006 року, укладена 23.03.2009 року категорично суперечить вимогам закону, адже її зобов»язано у майбутньому укладати усі необхідні договори, які будуть потрібні банку на розсуд останнього.

Надання Банком грошових коштів (кредиту) та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією. Одночасно, ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії ОСОБА_4 банку України. Згідно ст. 2 ЗУ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, професійної діяльності на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах. Отже, грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Оскільки індивідуальної ліцензії у банку на укладення договорів в іноземній валюті не було, вважає такий договір таким, що повинен бути визнаним недійсним. Банк ввів позивача в оману, оскільки жодної ліцензії на видачу валютного кредиту на день підписання договору не було. ПАТ «Укрсиббанк» одержав Генеральну ліцензію на видачу валютних кредитів лише 05.10.2011 року, що слідує з копії додатку до генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 05.10.2011р за №75.

Наведені у позові обставини вважає свідченням несправедливих умов договору про надання кредиту, які порушують принцип добросовісності та справедливості, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків та завдають шкоди позивачу як споживачу, що є підставами для визнання такого договору недійсним.

Строк звернення до суду нею не пропущено, так як про те, що умови є несправедливими вона довідалась лише після настання фінансової кризи в 2014 році, яка вкрай негативно вплинула на позивачку.

Представник позивача адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та дав пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві. Позов просив задовольнити. Також пояснив, що в момент укладення договору у позивачки не було сумнівів у добросовісності дій банку, такі виникли в процесі виконання договору в 2014році , оскільки істотно змінився валютний курс. Умови, визначені в договорі, вважає несправедливими та такими, що викликали порушення прав позивачки в процесі виконання договору.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та додаткових обґрунтуваннях.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просила в позові відмовити, застосувавши строк позовної давності. В обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що відповідно до ст. 36 Закону України «Про ОСОБА_4 України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_4 Банком України, а тому валютні ризики під час укладення кредитних договорів у іноземній валюті несе споживач (позичальник), про що останнього було попереджено у відповідності до п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 9.17 Договору про надання споживчого кредиту № 0).

Недійсність договору визначається недотримання сторонами вимог, передбачень ст.ст.203 та 215 ЦК України саме під час його укладення , тобто в момент вчинення правочину. Попри те, недійсність договору не спричиняють факти, що мали місце перед його укладенням чи під час його виконання. Оспорюваний договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 22 вересня 2006 року укладений в письмовій формі та підписаний ОСОБА_2 (ОСОБА_1. Своїм підписом позичальниця підтвердила факт своєї згоди з усіма умовами договору про що свідчить п. 9.13 розділу 9 кредитного договору. Разом з тим, позичальниця добровільно погодилася на укладання договору, тривалий час виконувала взяті на себе зобов'язання, а саме здійснювала погашення кредиту, умови кредитного договору не оскаржувала, отже не вважала їх несправедливими.

Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме: суми кредиту (п. 1.1 Договору); графіку погашення кредиту та строків виконання ( п. 1.2.2 Договору, Додатки № 1 до Договору); дати видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту (п. 1.2.1 Договору); право дострокового повернення кредиту ( п. 6.2 Договору); річної відсоткової ставки за кредитом ( п. 1.3.1 Договору); інших умов, визначених законодавством, для укладення такого виду договорів.

Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір, його укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

На твердження позивача про те, що ЗУ «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником, що виникли під час укладення договору, так і виконання такого, зазначила, що у Постанові ВС України від 11.11.2015 р. у справі за № 6-5011 цс 15, зазначено, що ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин , лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення вказаного Закону не застосовуються. Разом з тим, посилання позивача на ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», що у кредитному договорі повинні бути зазначені усі вимоги ст. 11 вказаного закону є хибним. Оскільки станом на 01.12.2005 р.(що набрало законної сили 13.01.2006 р.) в редакції вказаної статті даного Закону такі вимоги були відсутні. Як вбачається зі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформація передбачена даною нормою повинна бути надана перед укладенням договору, а не під час його укладення, і ненадання останньої не тягне за собою недійсність договору. Про те, що такі вимоги Банком були дотримані свідчить пункт 9.13 кредитного договору, в якому зазначено, що перед підписанням такого Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», про що свідчать підписи на кредитному договорі.

Щодо вираження зобов'язання в іноземній валюті та необхідністю отримання індивідуальної ліцензії, то вважає, що вимоги закону дотримано, оскільки 28 жовтня 1991 р. ОСОБА_4 банком України видано АКБ «УкрСиббанк» банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001р. на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Також пояснила, що позивач не наводить жодної умови, яка б по відношенню до позичальника була несправедливою, та не долучає жодного доказу у відповідності до ст. 57-60 ЦПК України, що свідчить про голослівність доводів.

Щодо зміни процентної ставки , передбаченої у кредитному договорі в розмірі 8,49%, на 8,99% пояснила, що така була внесена в систему помилково, на даний момент зроблено перерахунок і кошти повернуті позивачу.

Крім цього вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності , оскільки договір укладений 22.09.2006 року , а така звернулась до суду 1 грудня 2015року.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, дослідивши та оцінивши забрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що 22 вересня 2006 року між позивачем ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк було укладено договір про надання кредиту №0 в сумі 72800,0 швейцарських франків, що еквівалентно 294607,19 грн. в термін до 22.09.2021 року, якщо не застосується інший термін повернення кредиту в додатковій угоді, який має бути повернутий в терміни та розміри, що встановлені Графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до такого Договору та сплати процентів, комісії в порядку та на умовах, визначених договором.

Вищенаведене спростовує твердження сторони позивачки, що договір було укладено в іноземній валюті, а кошти надано в гривні, і таке могло мати місце, оскільки передбачено договором.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договору кредиту та додаткової угоди, позивач посилається на їх невідповідність вимогам чинного законодавства при здійсненні операцій з використанням іноземної валюти та такими, які порушують норми Закону України «Про захист прав споживачів», а отже даний договір укладено з порушенням законодавства.

Суд не погоджується з такими доводами позовної заяви з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача - враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.(ст.627 ЦК України).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, сплата яких передбачена ст.1048 ЦК України.

Сторони, підписавши оспорюваний договір, підтвердили факт досягнення згоди між собою щодо усіх істотних умов.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

До таких правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 02 грудня 2015 року, справа № 6-1341цс15. З урахуванням вимог ст. 360-7 ЦПК України, така правова позиція повинна враховуватися судами при розгляді справ.

Відповідно до п.7.2 кредитного договору, підписанням сторонами цього договору позичальник підтвердив свою здатність виконувати умови договору, свої права та обовязки, і погоджується з ними; що перед укладенням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», який, крім іншого містить опис різних форм кредитування із зазначенням переваг та недоліків кожної, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також попередження про те, що якщо позичальник обирає кредит в іноземній валюті, валютні ризики під час виконання зобов»язань, за кредитним договором покладаються на позичальника.

Вказане погоджується із п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління ОСОБА_4 банку України від 10.05.2007 року №168, у якому зазначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Отже, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підписала кожну сторінку договору 22 вересня 2006 року №0, що є підтвердженням факту ознайомлення її з усіма істотними умовами цього договору, який укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, у звязку із чим доводи в частині невідповідності спірного договору нормам Закону України «Про захист прав споживачів», не можуть судом братись до уваги.

Не здобуто доказів на підтвердження заявленого позову в частині твердження про відсутності у банку- відповідача ліцензії на здійснення валютних операцій, зокрема надання кредиту в іноземній валюті.

Так, ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_4 Банку України.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_4 Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку.

Відповідно до листа НБУ від 15.10.2010р. згідно зі ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та п. 2.3 гл.2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій , письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ. При цьому відповідно до п.5.3 гл.5 Положення №275 письмовий дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ від 19.02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Як убачається з матеріалів справи, 24.12.2001 року ОСОБА_4 України видав АКІБ "УкрСиббанк", банківську ліцензію №75 та дозвіл на право здійснювати банківські операції №75-2 від 19.11.2002р. з додатком до дозволу №75-2 (а.с. 16-17), тобто на момент укладення договору про надання споживчого кредиту, банк мав право на здійснення валютних операцій, що спростовує доводи позивачки в частині відсутності у відповідача права на проведення валютних операцій.

Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Позивач також покликається на те, що банк повинен був надати інформацію про можливість різкої зміни курсу валюти, але це твердження спростовується наступним: банківська система грунтується на засадах стабільності фінансової системи держави; нормативними актами держави за банками не встановлено функціонального обов'язку передбачати наперед коливання на фінансовому ринку; в наявності подвійність позиції позивача, адже у разі різкого зменшення курсу долару, він в жодному разі не оспорював би це, як «порушення з боку банку в частині ненадання інформації».

Згідно п. 16 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання (залишення) кредиту в національній валюті.

Щодо покликання позивачки на зміну відсоткової ставки з 8,49%, які передбачені договором, на 8,99% , які фактично нараховувались, то судом встановлено, що такі відсотки нараховувались помилково, однак на час винесення рішення відсоткову ставку перераховано, здійснено корекцію боргу та кошти повернуті боржнику. А тому суд не може вважати такий факт підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Також позивач покликається на те, що її не було ознайомлено з графіком погашення заборгованості , що є істотною умовою кредитного договору. Оскільки як встановлено судом і сторонами не заперечувалось, позивачка погашала заборгованість щомісяця згідно графіку погашення кредиту додатку №1 до договору про надання кредиту №0 від 22.09.2006 року і жодного сумніву щодо проведення таких платежів до 2014 року в неї не виникало. Тому суд вважає , що графік погашення кредиту як додаток №1 до договору є належно оформленим.

Також в судовому засіданні представники позивачки покликались на наявність в умовах договору істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін договору, що вважають підставою для визнання такого недійсним.

Згідно вимог закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідок є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, зокрема які містять умови про зміну у витратах , зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення. Якщо положення договору є несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним . Положення , що було визнане недійсним , вважається таким з моменту укладення договору.(постанови ВСУ №6-80цс12 від 12.09.2012р. та 6-80цс13 від 25.09.2013р.)

Однак таких умов договору, які на думку представників позивачки є несправедливими, ними не зазначено. Вважають , що умови договору створюють загальний дисбаланс прав та обов»язків сторін, оскільки ОСОБА_4 має набагато більше прав як позичальник.

Таким чином судом встановлено, що боржника не примушували до укладання договору; боржник міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування; відсутнє введення позичальника в оману; кредит виданий належним чином; немає дисбалансу прав сторін договору; положення договору справедливі; відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів, а тому немає будь-якого підґрунтя для визначення фінансової діяльності банку «нечесною».

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що при укладанні кредитного договору між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору.

Окрім того, на момент укладення спірних договорів всі його сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи, були попереджені про зміну обсягу зобовязань, та виявили відносно таких свою згоду, а тому заявлені вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

На думку суду, дії позивача з оскарження спірного договору та додаткової угоди до такого свідчать про недобросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов'язків, а і про намагання перекласти відповідальність за свою неспроможність й далі виконувати договірні умови на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов'язки за вказаним договором.

Крім цього ,позивачка покликається на те, що при укладенні кредитного договору у неї не було сумнівів щодо добросовісності дій банку, а при виконанні договору в зв»язку зі зміною валютного курсу і умов, на яких був укладений договір, відбулось порушення її прав як споживача.

Однак такі твердження не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору , а погашення кредиту стосується його виконання, а не укладення , тоді як право значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні , а не виконанні (Постанова ВСУ №6-63цс12 від 11.07.2012р.)

Відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, що має місце у даній справі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Втім, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України). Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Разом з тим, за змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Як вбачається з самого позову належним чином не обґрунтовано порушення прав та інтересів позивачки оспорюваними правочинами, не встановлено та не доведено наявність чи недійсності договору та додаткової угоди до такого.

На підставі наведеного, оцінюючи дослідженні судом докази в їх сукупності, їх належність, допустимість та достатність, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з підстав необґрунтованості , оскільки судом не встановлено порушення прав позивача .

Керуючись ст. ст. 10-11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.Б.Нагірна

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.04.2016 р.