22-ц/775/925/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції: Томілін О.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу

за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя внаслідок трудового каліцтва,

за апеляційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області (далі Фонд), посилаючись на наступні обставини. Позивач перебував у трудових відносинах із КП «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство № 052808», працюючи на посаді слюсаря з ремонту автомашин (агрегатник). 26.12.1996р. під час виконання трудових обовязків він отримав травму лівого ока; за наслідками травмування складено акт за формою Н-1. Рішенням МСЕК від 14.04.1997р. йому первинно встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. Внаслідок ушкодження здоровя виробничими факторами він відчуває душевні і фізичні страждання протягом 19 років, бо змушений переносити наслідки отриманого каліцтва (видалене око), погіршення загального стану здоровя, змушену зміну звичного укладу життя, обмеження в реалізації фізичних потужностей, в тому числі в професійній карєрі, що потребує докладати зусиль для організації свого життя і побуту. Розмір спричиненої немайнової шкоди оцінює у сумі 50 000грн., яку просить відшкодувати за рахунок Фонду, оскільки підприємство-роботодавець ліквідовано без правонаступника.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя внаслідок трудового каліцтва, 15000грн. В решті позовних відмовлено. Вирішено питання з розподілом судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач Відділення виконавчої дирекції ФССНВВПЗУ у м. Маріуполі просить рішення скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - ВВД ФССНВВПЗУ в м. Маріуполі ОСОБА_3, який підтримав доводи скарги, заперечення проти скарги представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4, розглянувши справу згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомленого про дату і час розгляду справи позивача, дослідивши письмові матеріали справи і матеріали страхової справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з вересня 1995 року перебував у трудових відносинах із КП «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство № 052808» (а.с. 6).

16.12.1996р., працюючи на посаді слюсаря з ремонту автомобілів (агрегатник), отримав виробничу травму ока. Нещасний випадок, що трапився із позивачем, визнаний таким, що пов'язаний із виробництвом, про що складено акт за формою Н-1, що сторонами не заперечується.

14.04.1997р. МСЕК за первинним висновком встановила ОСОБА_2 40% стійкої втрати працездатності; позивач визнаний інвалідом 3 групи безстроково (а.с. 13).

Позивач 13.05.1997р. звертався до підприємства із заявою про виплату морального відшкодування.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 28.01.2008р. було внесено запис про припинення Комунального підприємства «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство № 052808» - без правонаступництва (а. с. 18-19).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції правильно застосував положення матеріального права діючі на час встановлення МСЕК у 1997 році позивачеві 40% стійкої втрати професійної працездатності Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993р. (далі Правила 1993р.), положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» N 1105-XIV (в редакції, чинній на час спірних правовідносин), якими було передбачено право на отримання потерпілим виплати компенсації за моральну шкоду, спричинену трудовим каліцтвом. Суд врахував, що підприємство-роботодавець (КП «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство № 052808») було ліквідовано без правонаступника, інформація про здійснення підприємством відшкодування потерпілому моральної шкоди відсутня. На підставі цього суд вірно поклав на Фонд обов'язок з відшкодування позивачеві цього виду немайнової шкоди. Розмір відшкодування судом визначено, виходячи із засад розумності, поміркованості й справедливості, ураховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач у зв'язку з отриманою травмою на виробництві та з втратою працездатності.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, у тому числі виплати за моральну (немайнову) шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

За роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 5 постанови N 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось п. 11 Правил 1993р. (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено, що вся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом № 1105 (1 квітня 2001 року) підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної і моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акта у часі, в сенсі ст. 5 ЦК України, до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову . У разі, коли право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивача до 01 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як Законом України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», так і Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та за Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» потерпілі мали право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення.

Встановивши, що стійку втрату професійної працездатності позивачу первинно встановлено у квітні 1997 року, тобто в період дії положень Правил 1993р., із урахуванням прикінцевих положень Закону № 1105-XIV, які встановлювали відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування (у даному випадку ліквідації підприємства-роботодавця без правонаступництва), то суд дійшов правильного висновку про те, що саме Фонд повинен відшкодувати позивачу таку шкоду.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відшкодування Фондом моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року - безпідставні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло у квітні 1997 року і воно не залежить від моменту звернення до суду, бо не обмежується строками позовної давності (п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України).

При цьому, з огляду на вищевказаний принцип дії нормативного акту у часі, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо поширення на спірні відносини Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» № 77-19 від 28.12.2014р., що набув чинності 01.01.2015р., де відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві не є страховою виплатою та має здійснюватись відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України оскільки даний закон прийнятий після часу виникнення у позивача правових підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1105 (в редакції на момент передачі справи потерпілого ОСОБА_2 Фонду в редакції Закону № 2272 від 22.02.2001р.): особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків,мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Позиція відповідача, викладена в апеляційній скарзі, з приводу того, що Фонд не має нести зобов'язань зі здійснення страхового відшкодування немайнової шкоди позивачеві внаслідок отриманого ним каліцтва на виробництві, не ґрунтується на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, Прикінцеві положення Закону № 1105 передбачають виплату Фондом потерпілій особі заборгованості по виплатам, що входять до сфери державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві, які не були відшкодовані підприємством, яке в подальшому ліквідовано без правонаступника.

Фонд, заперечуючи проти позову, акцентує увагу на довідці «Маріупольського комунального автотранспортного підприємства № 052808» від 08.08.2001р. № 848, що супроводжувала передані фонду матеріали щодо позивача, в якій визначено відсутність заборгованості (а.с. 47).

За положеннями ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 «Прикінцеві положення» Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійноо захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 22.02.2001р. № 2272-ІІІ, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпілі на виробництві до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працвників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Однак, в наданих представником відповідача в апеляційній інстанції матеріалах трудового архіву м. Маріуполя (а.с. 124-146) відсутні розпорядчі акти по підприємству (адміністрації або КТС) щодо прийняття позитивного рішення на користь позивача виплатити йому відшкодування моральної шкоди за травмування на виробництві.

В наданих матеріалах вбачаються розрахункові документи, з яких видно, що у 1997-2000р.р. позивачеві було здійснено кількома сумами виплату одноразової допомоги по нещасному випадку, доплата до середнього по нещасному випадку, а також щомісячні виплати в розмірі 29,82грн., як згодом продовжені Фондом. Проте, здійснені виплати некваліфіковані беззаперечно як відшкодування моральної шкоди за трудове каліцтво.

Оскільки судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, зокрема висловлених представником Фонду, що нібито сума морального відшкодування могла бути виплачена під класифікацією «одноразова допомога» (або ін.), - не є доведеним фактом, підкріпленим іншими доказами, зокрема, розпорядчими актами, в яких в кожному конкретному випадку мав би бути обговорений розмір відшкодування.

Отже, така довідка № 848 без підтвердження факту ухвалення роботодавцем наказу (розпорядження) про виплату моральної шкоди, спричиненої трудовим каліцтвом позивача у грудні 1996 року (до ліквідації підприємства), або факту ухвалення відповідного рішення комісією з трудових спорів, або ухвалення судового ріщення з цього приводу має опосередкований доказовий характер.

Із врахуванням нездобуття ані в ході судового розгляду справи в суді першої, ані в апеляційній інстанції доказів про безпосереднє здійснення позивачеві виплати відшкодування моральної шкоди підприємством - КП «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство» зазначена довідка не є безумовним доказом здійснення роботодавцем зазначеної виплати, що має потягти нівелювання права потерпілого.

В даній конкретній справі виникла ситуація, коли з одного боку є бузумовні докази отримання виробничого каліцтва позивачем, втілені в акті Н-1 (оглянуті в судовому засіданні матеріали страхової справи ОСОБА_2В.), але ж відсутні накази по підприємству, рішення КТС або судове рішення щодо стягнення з підприємства моральної шкоди; а з іншого боку фонд відмовляється від виплати відшкодування постраждалому на виробництві ОСОБА_2 через відзначення в довідці № 848 відсутності заборгованості ліквідованого підприємства-роботодавця по позиції страхових виплат перед позивачем.

А між тим, за відсутності в даній справі безпосередніх належних і допустимих доказів виплати позивачеві морального відшкодування від підприємства, право ОСОБА_2 на відшкодування немайнової шкоди від трудового каліцтва залишається досі не реалізованим.

В сенсі ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України суд захищає цивільне право особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тож, суд першої інстанції, з'ясувавши усі обставини справи та надавши їм належну правову оцінку, правильно не погодився із запереченнями відповідача під час розгляду справи і вірно вирішив спір, захистивши не визнане відповідачем в даній справі особисте немайнове право потерпілого на виробництві на відшкодування моральної шкоди, що ґрунтується на законі і зібраних в достатньому обсязі доказах, шляхом стягнення такого відшкодування за рахунок Фонду.

Колегія суддів вважає юридично неспроможним твердження в апеляційній скарзі відповідача про відсутність правової норми, яка б обгрунтовувала вимоги позивача щодо виплати моральної шкоди і породжувала б обовязки Фонду.

Зважаючи на мотивацію суду розміру стягуваного відшкодування в сумі 15тис.грн. за стійку втрату на виробництві 40% професійної працездатності (підтверджену медичними документами довготривалість лікування а.с. 14-17, постійні моральні страждання від втрати органу, обсяг додаткових зусиль у зв'язку з цим для організації свого життя і побуту) колегія суддів схвалює висновки суду в цій частині, що ґрунтуються, до того ж, на засадах розумності, поміркованості й справедливості, та узгоджуються із ст. 23 ЦК України, висновками Конституційного Суду України у справі № 1-рп/2004 від 27.01.2004р. та роз'ясненнями у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Визначений судом розмір не перевищує граничного двохсот-кратного розміру мінімальної заробітної плати (п. 11 Правил 1993р.), встановленого на день розгляду справи.

За наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода (абз. 2 п. 4 Правил 1993р.).

Тож, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги, що визначальним для відшкодування моральної шкоди потерпілому є встановлення суто МСЕК факту заподіяння такої шкоди позивачу, оскільки даним судовим розглядом доведено факт заподіяння позивачеві моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва, що не потребує додаткового підтвердження експертними висновками.

Також не є обґрунтованими доводи скарги щодо поширення на виниклі відносини строку позовної давності в три місяці, що позивачем пропущений, оскільки дана справа виникла у сфері відносин з відшкодування шкоди, спричиненої здоров'ю, на які з огляду на положення п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, такі обмеження не пощирюються. Тож, посилання у апеляційній скарзі відповідача на роз'яснення у Пленумі Верховного Суду України N 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» на застосування тримісячного строку позовної давності щодо вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством (ст. 233 КЗпП) не є доречними в сенсі виниклих відносин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, апеляційна скарга Фонду підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Волноваському районі Донецької області відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді С.А.Попова

ОСОБА_5

ОСОБА_6