АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді: - Ратнікової В.М.

суддів: - Борисової О.В.

- Соколової В.В.

при секретарі: - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Київської міської ради, Марковецької сільської ради Бобровецького району Чернігівської області, третя особа ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, треті особи Київська міська рада, Марковецька сільська рада Бобровецького району Чернігівської області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права спільної власності, виключення із спадкового майна, зміни черговості одержання права на спадкування, визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Київської міської ради, Марковецької сільської ради Бобровецького району Чернігівської області, третя особа ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 56,83 кв.м., житловою площею 38,90 кв. м., та на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою; АДРЕСА_3, Садове товариство «Ярославка».

Визнано за ОСОБА_8 в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 56,83 кв.м., житловою площею 38,90 кв. м., та на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою; АДРЕСА_3, Садове товариство «Ярославка».

Позов третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, треті особи Київська міська рада, Марковецька сільська рада Бобровецького району Чернігівської області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права спільної власності, виключення із спадкового майна, зміни черговості одержання права на спадкування, визнання права власності задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживали однією сім'єю без шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, третя особа з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним і необґрунтованим, а висновки суду не відповідають наявним в матеріалах справи доказам та показам свідків. Суд дійшов безпідставного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_8 і ОСОБА_7, так як з досліджених в судовому засіданні доказів не вбачається, що вони допомагали померлому ОСОБА_9, покращували його побут, відвідували його чи підтримували з ним спілкування. Одночасно, її доводи щодо проживання з померлим однією сім'єю, ведення спільного господарства, здійснення дій з поліпшення будинку, підтверджені всіма необхідними доказами, поясненнями численних свідків, що судом в повній мірі не враховано. Обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_9 не міг самостійно фінансово забезпечити проведення капітального ремонту дачного будинку, ремонту в квартирі, так як мав невелику заробітну плату, що також підтверджує її участь в поліпшенні даного майна, проведення ремонтних робіт за спільні кошти подружжя. Так як інші особи, що беруть участь у справі, не заперечували проти факту проведення капітальних ремонтних робіт, придбання обладнання, будівельних матеріалів, вказані обставини не підлягали доведенню за правилом ст. 61 ЦПК України, проте, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про неналежність поданих доказів та недоведеність вказаних обставин. Вважає, що встановлення факту проживання з померлим однією сім'єю в цивільному шлюбі є підставою для визнання її спадкоємицею першої черги всього майна за померлим цивільним чоловіком, так як вона постійно проживала з ним на момент смерті та фактично прийняла спадщину. Вказала, що ОСОБА_8 був порушений порядок подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, так як аналіз норм чинного законодавства дає підстави вважати, що така заява повинна подаватися особисто, а не через представника, крім того, шестимісячний строк її подачі також було пропущено. Посилалася на те, що подана її представником за довіреністю ОСОБА_10 заява про зміну предмету позову не повинна була прийматися судом, оскільки видана представнику довіреність не передбачала повноважень на зміну предмету позову.

В судовому засіданні представник ОСОБА_6 ОСОБА_11 ОСОБА_12 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ОСОБА_13 ОСОБА_14 проти доводів апеляційної скарги заперечувала посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Представник Київської міської рада та представник Марковецької сільської ради Бобровецького району Чернігівської області явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17 листопада 2013 року.

ОСОБА_9 на праві приватної власності належала квартира за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується інформаційною довідкою КВ-2014 № 57960 від 11 квітня 2014 року, та земельна ділянка площею 0,0616 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_3, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 15 грудня 1995 року.

З матеріалів справи вбачається, що на вказаній земельній ділянці побудований дачний будинок. Проте, згідно листа № 01/34-32 від 14 січня 2015 року КП «Ніжинське міське бюро технічної інвентаризації», станом на 01 червня 2010 року будинок № АДРЕСА_3 Марковецької сільськіої ради Бобровицького району Чернігівської області, в бюро не зареєстрований та технічна інвентаризація будинку не проводилася.

Таким чином, до складу спадщини, що відкрилася після померлого ОСОБА_9, входить квартира за адресою АДРЕСА_2, та земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,0616 га, що знаходиться в СТ «Ярославка» в Чернігівській області, Бобровицький район, Марковецька сільська рада, АДРЕСА_3.

До нотаріуса з заявами про прийняття спадщини в шестимісячний строк звернулися двоюрідна сестра померлого ОСОБА_7, рідна тітка померлого ОСОБА_8, як спадкоємці третьої черги, та ОСОБА_6, посилаючись на те, що є цивільною дружиною померлого.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С. відмовлено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно, а ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з ненаданням документів, що підтверджують родинні стосунки з померлим.

Позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до суду з позовними вимогами до Київської міської ради, Марковецької сільської ради Бобровецького району Чернігівської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, посилаючись на те, що вони є спадкоємцями третьої черги, інших спадкоємців у померлого немає, а тому є передбачені законом підстави для визнання за ними права власності на спадкове майно.

Задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з того, що статус позивачів, як спадкоємців третьої черги, підтверджується наданими суду та дослідженими в судовому засіданні доказами, позивачі у встановлений законом строк звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини, проте, нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як у них відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майцно, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Частиною 4 ст. 1266 ЦК України визначено, що двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Тобто, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що спадкоємців першої та другої черги за померлим ОСОБА_9 немає.

Позивач ОСОБА_8 є рідною тіткою спадкодавця, а ОСОБА_7 його двоюрідною сестрою (дочкою рідного дядька).

Правовстановлюючі документи на спадкове майно: квартиру за адресою АДРЕСА_2, та земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0616 га, що знаходиться в СТ «Ярославка» в Чернігівській області, Бобровицький район, Марковецька сільська рада, АДРЕСА_3, у позивачів відсутні.

Так як судом було встановлено наявність у позивачів права на спадкування за померлим ОСОБА_9 в рівних частках, в той час як отримати свідоцтво про право власності на спадщину вони не можуть з незалежних від них підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що права спадко1/2 частину спадкового майна за кожним.

ОСОБА_6, якій також було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що нею не підтверджено факт перебування в родинних відносинах з померлим, звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_8, ОСОБА_7 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з померлим; визнання права спільної власності; виключення із спадкового майна; зміни черговості одержання права на спадкування; визнання права власності.

Судом було встановлено, що, згідно пайової книжки члена СТ «Ярославка», ОСОБА_9 було зазначено як члена своєї родини ОСОБА_6.

СТ «Ярославка» надало письмове підтвердження № 33 від 03 травня 2014 року, що ОСОБА_6 проживала в громадянському шлюбі з ОСОБА_9 і вела спільне господарство на території СТ «Ярославка» з кінця 2000 року. Дане підтвердження підписане 35 свідками.

З акту, складеного сусідами ОСОБА_9, вбачається. Що сусіди підтверджують факт спільного проживання та ведення спільного господарства як чоловіка та дружини померлого та ОСОБА_6 з листопада 2000 року і до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

ОСОБА_6 здійснила поховання ОСОБА_9, що підтверджується довідкою про поховання померлого громадянина на кладовищі м. Києва від 23 листопада 2013 року, договором-замовленням № 6.11897.3 на організацію та проведення поховання від 17 листопада 2013 року.

З квитанцій про сплату житлово-комунальних та телекомунікаційних послуг за січень, лютий, квітень - вересень місяці 2006 року; лютий, травень місяці 2007 року ; жовтень - грудень місяці 2013 року; січень - квітень місяці 2014 року; вбачається, що оплату проводила ОСОБА_6.

З пояснень свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 судом було встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 проживали разом однією сім'єю, приблизно, з 2000 року та до моменту смерті останнього. На протязі періоду спільного життя ними проводився ремонт в квартирі померлого та на дачі. Однозначних відомостей щодо джерел походження коштів на проведення ремонту свідки суду не повідомили.

Свідки ОСОБА_16, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_21 також повідомили суду, що позивачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вони не знають та ніколи не бачили.

Звертаючись до суду з позовними вимогами до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права спільної власності, виключення із спадкового майна, зміни черговості одержання права на спадкування, визнання права власності, ОСОБА_6 посилалася на те, що вона з 2000 року проживала разом з померлим ОСОБА_9 однією родиною, з огляду на що набуте ним майно має статус спільної власності подружжя та підлягає частковому виключенню зі спадкової маси. Крім того, зазначила, що певний час вона опікала та утримувала свого цивільного чоловіка, а тому є підстави для зміни черговості одержання права на спадщину, включення її до спадкоємців третьої черги та визнання за нею права власності на спадкове майно.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 частково та встановлюючи факт проживання з ОСОБА_9 однією родиною в період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року, суд першої інстанції виходив з того, що спільне проживання даних осіб підтверджується поданими доказами, поясненнями допитаних судом свідків. Разом з тим, інші позовні вимоги ОСОБА_6 не підтверджені належними та допустимими доказами та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають дослідженим судом доказам та вимогам закону, з огляду на наступне.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Оскільки з досліджених судом письмових доказів і показів свідків достовірно встановоено факт спільного проживання однією родиною ОСОБА_6 та ОСОБА_9, позивачами дані докази не спростовані, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість цих позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Разом з тим, ОСОБА_6 просила становити факт спільного проживання однією родиною з померлим в період з листопада 2000 року і до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року.

До 01 січня 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 року), нормами якого було чітко передбачено, що шлюб укладається в державних органах реєстрації актів громадянського стану (стаття 12). Зазначений Кодекс не передбачав права встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Так як правові підстави для звернення з позовом про визнання факту спільного проживання виникли у ОСОБА_6 з 01 січня 2004 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення вказаних позовних вимог та встановлення проживання однією сім»єю без шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року, із урахуванням принципу незворотності дії законодавства у часі.

Частиною 2 ст. 74 СК України встановлено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу - «Право спільної сумісної власності подружжя».

Частиною 1 ст. 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З наданих суду доказів вбачається, що спадкове майно- квартира АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_9 09.10.2000 року, а земельна ділянка площею 0,0616 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_3 отримана у власність ОСОБА_9 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 15 грудня 1995 року.

Таким чином, спадкове майно була набуте спадкодавцем до сумісного проживання з ОСОБА_6 і для застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 62 СК України, доведенню підлягає факт істотного збільшення у своїй вартості майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат.

За змістом ст. 60 ЦПК України, в ході розгляду справи кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Подані ОСОБА_6 докази стосовно проведення ремонтних робіт в квартирі та в дачному будинку, не підтверджують того, що проведені зміни і покращення були істотними та значно підвищили вартість даного нерухомого майна, як того вимагає ст. 62 СК України.

Також, як вбачається з показів допитаних судом свідків, вони не дали однозначних та достовірних пояснень стосовно джерел походження коштів, за які проводився ремонт в квартирі та в дачному будинку померлого.

Таким чином, в ході судового розгляду не було достовірно встановлено ні факту істотного збільшення вартості майна ОСОБА_9 внаслідок проведення ремонтних робіт, ні факту проведення цих робіт за рахунок затрат ОСОБА_6.

Оскільки для задоволення позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю на підставі ч. 1 ст. 62 СК України вищезазначені обставини підлягають обов'язковому доведенню, що ОСОБА_6 у відповідності до ст. 60 ЦПК України здійснено не було, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Одночасно, беручи до уваги похідний характер позовних вимог щодо виключення 1/2 частини квартири, земельної ділянки та будинку з спадкового майна від позовних вимог про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю, в задоволенні яких відмовлено, суд першої інстанції правильно зазначив, що ці вимоги також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).

Так як судом було встановлено факт проживання позивача ОСОБА_6 однією сім'єю з спадкодавцем ОСОБА_9 з 01 січня 2004 року, тобто більш ніж 12 років до моменту смерті, вона набула статусу спадкоємця четвертої черги.

Частина 2 ст. 1259 ЦК України визначає, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

В пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року зазначено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Так як з матеріалів справи та досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_9 дійсно мав проблеми зі здоров'ям, проте, до моменту смерті продовжував працювати, мав регулярний самостійний дохід у вигляді пенсії і заробітної плати, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав цим доказам вірну оцінку та зробив правильний висновок про те, що померлий міг самостійно забезпечити свої потреби та не мав необхідності в сторонньому догляді і піклуванні.

За таких обставин, відмова в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про зміну черговості одержання права на спадкування та похідної вимоги про визнання права власності є обґрунтованою та відповідає положенням чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не допомагали померлому ОСОБА_9, не покращували його побут, не відвідували його та не підтримували з ним спілкування, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки право на спадкування у даних осіб виникло на підставі ст. ст. 1263, 1266 ЦК України, у зв'язку з перебуванням із померлим в родинних відносинах.

Ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, є підставою для усунення від спадкування за ст. 1224 ЦК України, проте, про наявність таких обставин в ході розгляду даної справи не заявлялося, а тому доводи ОСОБА_6 щодо того, що позивачі не приймали участі в житті ОСОБА_9, не є підставою для відмови у позові про визнання права власності за ними в порядку спадкування за законом.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що за час спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_9 провели капітальний ремонт квартири та перебудову дачного будинку, оскільки належних доказів того, що проведені ремонтні роботи мали характер капітальних і призвели до істотного збільшення вартості нерухомого майна, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду надано не було.

Подані ОСОБА_6 копії товарних чеків, квитанцій, видаткових накладних, не можуть слугувати належним підтвердженням понесення витрат на істотне покращення квартири, дачного будинку та земельної ділянки, так як не дозволяють достовірно встановити купівлю зазначених матеріалів саме для проведення ремонту в квартирі та будинку ОСОБА_24. Крім того, кількість та вартість придбаних матеріалів не свідчить про проведення капітального ремонту, що призвів би до істотного збільшення вартості майна.

Безпідставними є також посилання апелянта на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано положень ст. 61 ЦПК України та визнання сторонами факту проведення ремонтних робіт і встановлення нового обладнання, так як в матеріалах справи не міститься доказів того, що позивачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та інші особи, що беруть участь у справі, визнали факт проведення ОСОБА_6 капітального ремонту квартири і перебудування дачного будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 була цивільною дружиною ОСОБА_9, а тому, як спадкоємець першої черги, що на момент смерті постійно проживав з спадкодавцем, вона фактично прийняла всю спадщину, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, в ході розгляду справи, судом було з'ясовано, що ОСОБА_6 та ОСОБА_24 проживали однією сім'єю протягом тривалого часу, та встановлено факт їх спільного проживання без шлюбу з 01 січня 2004 року по дату смерті останнього.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом ст. 61 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

ОСОБА_6 та ОСОБА_24 не перебували в зареєстрованому шлюбі, судом було встановлено факт їх спільного проживання однією сім'єю з 2004 року.

Тобто, враховуючи в сукупності положення ст. 61 СК України, ст. 1261 ЦК України, колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 не набула прав спадкоємця першої черги, оскільки вона та померлий не мали прав та обов'язків подружжя.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про порушення позивачем ОСОБА_8 порядку звернення до нотаріуса з заявою для прийняття спадщини, а саме те, що заяву про прийняття спадщини нею було подано не особисто та з пропуском шестимісячного строку, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, заява ОСОБА_8 про прийняття спадщини була підписана нею особисто, нотаріально посвідчена тимчасово виконуючим обов'язки нотаріуса міста Москви ОСОБА_25 та зареєстрована в реєстрі за № 1п-7. Вказана заява датована 27 січня 2014 року.

Згідно вхідного штампу на копії заяви, вона надійшла приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С. 19 лютого 2014 року.

Тобто, спадкоємець ОСОБА_8 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в межах шестимісячного строку та заява була підписана нею особисто, що свідчить про дотримання встановленого ЦК України порядку.

Зазначені в апеляційній скарзі посилання на те, що суд встановив звернення з заявою про прийняття спадщини від імені ОСОБА_8 ОСОБА_30 є помилковими, так як нею від імені ОСОБА_8 подавалася заява про видачу свідоцтва про право на спадщину, а положеннями ЦК України для цього не вимагається особистого подання заяви.

Необґрунтованими також є доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково прийняв від представника ОСОБА_6 ОСОБА_10 заяву про зміну предмету позову, не перевіривши її повноваження на подання таких заяв, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 42 ЦПК України, повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, можуть бути посвідченими, зокрема, довіреністю фізичної особи.

Згідно ст. 44 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності.

Як вбачається з довіреності від 23 січня 2015 року, виданої ОСОБА_6 на ім'я представника ОСОБА_10, представнику було надано повноваження здійснювати всі дії, пов'язані з представництвом та захистом інтересів довірителя в усіх судових органах; підписувати та подавати документи, пов'язані з представництвом інтересів довірителя в судах. Також надано право підписувати позовні вимоги, зменшувати або збільшувати розмір позовних вимог.

Будь-яких обмежень на вчинення процесуальних дій вказана довіреність не містить.

За таких обставин, твердження апелянта про те, що суд першої інстанції належно не перевірив повноваження представника, у зв'язку з чим безпідставно прийняв зміни щодо предмет позову, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_6 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: