233 № 233/6436/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартиненко В. С.

за участю секретаря Кліменко І.В.,

особи, які брали участь у справі:

заявник ОСОБА_1, яка діє в інтересах дитини ОСОБА_2,

заінтересована особа Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ОСОБА_1, звернулась в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті батька ОСОБА_3 13.10.2016 року у м. Шахтарськ Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

У заяві вказано, що встановлення зазначеного факту необхідно для державної реєстрації смерті ОСОБА_3 задля отримання коштів на його поховання, а також задля визначення статусу їхньої із померлим чоловіком малолітньої дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У судове засідання заявниця не зявилась, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності.

Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Суд, зясувавши позицію заявниці, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 та матірю ОСОБА_2, батьком якого є ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження ОСОБА_2 І-НО 306693 від 04.10.2002 р.(актовий запис №299 від 04.10.2002р., складений відділом РАГС Шахтарського міського управління юстиції Донецької області) та свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 І-НО № 161570 від 27.06.2002р. (актовий запис №120 від 27.06.2002, складений відділом РАГС Шахтарського міського управління юстиції Донецької області).

Заявниця ОСОБА_1 згідно відомостей паспорту є зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно до копії довідки УСЗН Костянтинівської міської ради № НОМЕР_1 від 16 серпня 2016 року заявника було взято на облік як внутрішньо переміщену особу за адресою: АДРЕСА_1.

13 жовтня 2016 року у віці 57 років помер ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце народження - м. Шахтарськ Донецької області, в м. Шахтарську Донецької області, віднесеному до території проведення антитерористичної операції у відповідності до затвердженого Кабінетом Міністрів України переліку населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 р. №405/2014.

14 жовтня 2016 року бюро судово-медичної експертизи м. Донецька було видане лікарське свідоцтво про смерть № 292 ОСОБА_3.

Шахтарським міськрайонним відділом ЗАГС ГРПМЮДНР складено актовий запис №1034 від 18.10.2016 р. про смерть ОСОБА_3, відповідно до виданого цим відділом свідоцтва про смерть, оригінал якого заявником долучено до заяви. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт смерті батька дитини ОСОБА_2, видані установами на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Судом також оглянуті документи надані заявницею як докази на підтвердження обставин, викладених у заяві: копія свідоцтва про поховання ОСОБА_3 14 жовтня 2016 року на кладовищі м. Шахтарська Донецької області, за реєстраційним номером 617 від 14 жовтня 2016 року; квитанція №23 від 14.10.2016 р. про оплату ритуальних послуг з відспівування ОСОБА_3 14.10.2016 р. на кладовище та Довідка настоятеля Храму Різдва Пресвятої Богородиці м. Шахтарська на підтвердження проведення такого відспівування; Довідка про придбання ОСОБА_1 в КП «Ритуал» ритуальних послуг для поховання ОСОБА_3; Довідка про придбання ОСОБА_1 ритуальних атрибутів у ФОП ОСОБА_4 для поховання ОСОБА_3, а також світлини місця поховання ОСОБА_3 на кладовищі.

Документом № 2888/03.2-38 від 23 грудня 2016 року Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті з причини предявлення документа, що підтверджує факт смерті, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України.

Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві.

З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, яким є дитина ОСОБА_2, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті батька дитини заявниці ОСОБА_3, який помер 13.10.2016 року у м. Шахтарськ Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянці України ОСОБА_1 свідоцтво про смерть, видане державним органом України.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 6, 15, 208, 212-215, 218, 234-235, 256-259 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, місце народження - м. Шахтарськ Донецької області, який помер 13 жовтня 2016 року у місті Шахтарськ Донецької області, у віці 57 років.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя