Справа № 369/7104/16-ц
Провадження № 2/369/3244/16
РІШЕННЯ

Іменем України

15.08.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.

при секретарі Дуплій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулась до суду в інтересах своєї малолітньої доньки Вероніки-Анастасії, ІНФОРМАЦІЯ_1, з названим позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що згідно договору дарування дитина є власником будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Забіря, вул. Шевченка, буд.70. Відповідач по справі є колишнім власником будинку та відповідно мав звільнити будинок від особистих речей. Але в добровільному порядку речей не забрав, чим створює додаткові труднощі в користуванні будинку. Вказала також, що вона та відповідач просто мають спільну дитину, але вони не проживали та не проживають разом як родина. Зважаючи що відповідач не проживає в будинку більше року, тому він є таким, що втратив право користування будинком.

Тому просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 70; зобовязати відповідача не перешкоджати позивачу в користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 70.

У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що сторони по справі є батьками неповнолітньої Веронікі-Анастасії. Після укладення договору дарування мати і донька вселились до будинку. Зважаючи, що сторони по справі мають лише спільну доньку, але ніколи не проживали разом однією сімєю, тому відповідач зобовязався звільнити будинок від своїх речей та на даний час є таким, що втратив право користування будинком на підставі ст. 405 ЦК України. Позивачка неодноразово усно зверталась до відповідача та просила забрати речі, а саме книжки та чотири чемодани, які знаходяться на першому поверсі будинку в кабінеті. Але і до цього часу відповідач не звільнив приміщення, посилаючи на зайнятість. Такі дії відповідача порушують права неповнолітньої особи на вільне використання приміщень всього будинку. Тому просив суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 70; зобовязати відповідача не перешкоджати позивачу в користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 70, шляхом звільнення приміщення кабінету на першому поверсі житлового будинку від особистих речей, а саме книг в кількості 53 штуки та 4 чемоданів; судові витрати покласти на відповідача.

У судове засідання відповідач не зявивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Подав суду письмові заперечення проти позову.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи із наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При розгляді справи судом встановлено, що на підставі договору дарування домоволодіння від 24 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 Веронікі-Анастасії, від імені якої відповідно до Розпорядження № 455 Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 11 липня 2014 року діяла ОСОБА_1, як її законний представник, безоплатно у власність домоволодіння, яке в цілому складається з одного житлового будинку, житловою площею 299,0 м.кв., загальною площею 869,7 м.кв. і надвірних будівель та споруд, що розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 70

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24692663 від 24 липня 2014 року право власності на вищевказаний житловий

Пунктом 6 Договору дарування домоволодіння від 24 липня 2014 року зазначено, що відповідач підтверджує, що як на дату набуття права власності на домоволодіння, так і на дату укладення цього договору, він не перебуває у зареєстрованому шлюбі і предмет цього договору був його особистою приватною власністю. Про зміст цієї заяви нотаріусом доведено до відома позивача.

П. 13 Договору дарування домоволодіння від 24 липня 2014 року визначено, що передачею домоволодіння, що дарується за цим договором, слід вважати одержання в присутності нотаріуса законним представником Обдарованої оригінального примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення.

З матеріалів справи вбачається, що оригінальний примірник зазначеного Договору позивач, як законний представник обдарованої ОСОБА_1 Вероніки-Анастасії, прийняла від відповідача в день його підписання та посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, тобто 24 липня 2014 року.

Таким чином, відповідач з 24 липня 2014 року втратив право власності на подароване домоволодіння, а ОСОБА_1 Вероніка-Анастасія набула право власності на нього.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сімї такими, що втратила право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показав, що знає особисто і позивача і відповідача. З відповідачем вони довгий час працювали разом, а позивача ОСОБА_1 знає як жінку, яка родила в 2013 році дитину, батьком якої є відповідач. Дитина народилася поза шлюбом, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ніколи в шлюбних стосунках не перебували. Після дарування будинку відповідач переїхав на постійне місце проживання в м. Київ. Дійсно, в цьому будинку до цього часу знаходяться деякі особисті речі відповідача, зокрема його книжки. Про це йому говорив сам відповідач. А не забрав він їх до цього часу, оскільки в нього не було на це вільного часу.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показав, що знайомий як з позивачем так і з відповідачем. Знає, що в позивача є малолітня дитина Вероніка-Анастасія, батьком якої є ОСОБА_3, але позивач з відповідачем ніколи разом однією сімєю не проживали і не проживають. Десь з 2014 року він відповідача у будинку не бачив. Щодо знаходження деяких особистих речей відповідача в будинку, то свідок пояснив, що на прохання позивача в липня цього року заходив до неї в будинок і вона йому показала книги, та декілька упакованих валіз, які знаходяться в кімнаті на першому поверсі. Зі слів позивача, це були речі колишнього власника і позивачка просила його щоб він попросив ОСОБА_3 забрати ці речі, оскільки позивач разом з своєю донькою не можуть вільно користуватися цією кімнатою. Наскільки йому відомо, до цього часу речі все ще знаходяться в будинку.

На підставі наведеного, враховуючи подані докази, судом встановлено, що відповідач є батьком власника житла, але не проживає у житловому будинку, розташованому за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 70, - з 24 липня 2014 року, в шлюбних стосунках з позивачем ОСОБА_1 не перебував та не перебуває, вона не була і не є його цивільною дружиною, не повязана з ним спільним побутом та спільно не проживає, спільного господарства відповідач як з позивачем так і з ОСОБА_1 Веронікою-Анастасією не веде. Це також підтверджується показами свідків зі сторони позивача.

Згідно положень ст. 10, 11, 60 ЦПК України, що встановлюють принципи цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сторона особисто визначає коло доказів, які вона надає суду, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідач хоч будинком не цікавиться, але всіх своїх речей там не забрав, тому вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, є передчасними. Крім того, суду не надано доказів того, що відповідач намагається вселитись в будинок або він зареєстрований за даною адресою, тобто позивач не довів порушення свого права відповідачем. Тому в задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити.

Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб .

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

Ст. 155 ЖК України жилі будинки, квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватись жилим будинком, квартирою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі наведеного суд вважає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При розгляді справи судом встановлено, що вибувши з подарованого житлового будинку 24 липня 2014 року, відповідач не звільнив повністю від свого особистого майна деякі його приміщення. До такого майна належить, зокрема, книжки відповідача в кількості 53 штуки та пакунки з іншими особистими речами відповідача, які спаковані в чотирі валізи. Вказане майно знаходиться в кімнаті-кабінеті на першому поверсі будинку та перешкоджає власнику зазначеного будинку, ОСОБА_1 Вероніці-Анастасії, належним чином використовувати всі його приміщення за їх цільовим призначенням. Вказана обставина підтверджується актом обстеження житлового будинку, складеного 25 липня 2016 року ОСОБА_1, підписаного свідками, та показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності та враховуючи, що відповідачем не надано відомостей, які б спростовували твердження позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, як законного представника власника спірного житлового будинку, про зобовязання відповідача не перешкоджати ОСОБА_1 Веронікі-Анастасії в користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 70.

На підставі ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 74, 88, 169, 209, 213-215, 218, 224-228, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 Веронікі-Анастасії в користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 70, шляхом звільнення приміщення кабінету на першому поверсі житлового будинку від особистих речей, а саме 53 книги та чотири валізи.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали учать у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя