АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/345/16 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Козак І. О., Демкович Ю. Й.,

секретар - Танцюра О.В.

з участю позивача, представників позивача та відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк", треті особи - служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд в інтересах неповнолітньої дитини із вказаним позовом, посилаючись на те, що 19 червня 2008 року між ним та ВАТ "Електрон банк" (на даний час "ВіЕс Банк") було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у м.Тернополі, АДРЕСА_2, та земельну ділянку площею 0, 1000 га за цією ж адресою, а також договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору.

Позивач просив дані договори визнати недійсними, так як при їх укладенні порушено права його неповнолітньої дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зокрема, на момент укладення зазначених договорів дитина фактично проживала разом з ним та дружиною без реєстрації у будинку, який переданий в іпотеку, про що він повідомив відповідача, проте, зазначені договори укладені без попередньої згоди органу опіки і піклування. Оскільки іншого житла у нього та в його дочки ОСОБА_2 немає, спірними договорами порушено право дитини на користування житлом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення Іпотечний договір від 19 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №4815 про передачу в іпотеку ВАТ «Електрон Банк» житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2, загальною площею 286,4кв.м., житловою площею 97,9 кв.м., що належить ОСОБА_1 на праві власності, згідно свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 11 квітня 2008 року та зареєстрованого за реєстраційним номером 22885160 та земельної ділянки площею 0,1000га, що розташована в м. Тернополі АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого Тернопільським міським управлінням земельних ресурсів 20 грудня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_4 за кадастровим номером НОМЕР_3. Визнано недійсним з моменту укладення договір про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання), укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Електрон Банк» 19 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №4817.Стягнути із публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на користь ОСОБА_1 487,20грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ПАТ "ВіЕс Банк" просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не достатньо досліджено докази, оскільки при укладенні договору іпотеки позивач не надав жодних відомостей про те, що його неповнолітня дитина мала право власності або право користування цим майном. При укладенні договору іпотеки позивачем було надано відомості про те, що у будинку по АДРЕСА_2 ніхто не проживає. Обов"язок щодо повідомлення відомостей про осіб, які проживають у будинку, який передається в іпотеку, покладено на іпотекодавця, однак ОСОБА_1 не повідомив про таких осіб. ОСОБА_1 повинен був діяти добросовісно. Крім цього, до моменту укладення договору іпотеки предмет іпотеки перебував у власності ОСОБА_1 не менше двох місяців, однак він не зареєстрував у встановленому законом порядку місце проживання своєї неповнолітньої дитини у цьому будинку. На момент укладення договору іпотеки місцем реєстрації позивача ОСОБА_1 була адреса АДРЕСА_1 в м. Тернополі, що підтверджується відміткою в паспорті, отже його неповнолітня дитина проживала разом з ним по АДРЕСА_1. Висновок суду про фактичне проживання ОСОБА_2 у будинку, який переданий в іпотеку, є неоднозначним, судом враховано непрямі докази - довідка педіатра та рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.08.2014 року. Також судом не надано оцінки факту наявності у позивача іншого нерухомого майна та можливості забезпечити доньку належними умовами проживання. Крім цього, судом не з"ясовано обставин щодо наявності майна у матері дитини. Крім цього, ПАТ "ВіЕс Банк" просить врахувати ту обставину, що до моменту звернення банку в суд із позовом про стягнення боргу за кредитним договором, ОСОБА_1 не вживав жодних дій щодо оскарження іпотечного договору.

Заслухавши пояснення представника ПАТ "ВіЕс Банк", який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення позивача та його представника, які вважають рішення суду законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент укладення спірних договорів неповнолітня дитина ОСОБА_2 проживала у будинку, який є предметом іпотеки, однак договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладені без попередньої згоди органу опіки і піклування, чим порушено права малолітньої дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 11 квітня 2008 року виконкомом Тернопільської міської ради, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою м. Тернопіль, АДРЕСА_2.

19 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (на даний час ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №КF50202, згідно якого останній отримав строковий кредит в розмірі 150 000,00 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (на даний час ПАТ «ВіЕс Банк»), та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №4815, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2, загальною площею 286,4 кв.м, житловою площею 97,9 кв.м., та земельну ділянку, площею 0,1000га., що розташована в АДРЕСА_2, яка належить іпотекодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого Тернопільським міським управлінням земельних ресурсів 20 грудня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_4 за кадастровим номером НОМЕР_3, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Також, 19 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання), посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №4817. Відповідно до п. 4 даного договору, сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання наступними способами, а саме: - передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, у порядку встановленому цим договором; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку встановленому цим договором.

Іпотечний договір та Договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладались без попередньої згоди органу опіки та піклування.

Позивач ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_5 матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 29.07.1999р. відділом РАЦС Тернопільської міської ради.

ОСОБА_1, звертаючись до відповідача про видачу кредиту, в заяві-анкеті від 05.06.2008 року зазначив, що він зареєстрований у АДРЕСА_1, але фактично проживає у м.Тернополі по АДРЕСА_2 (п.1 заяви), а також вказав, що разом з ним проживає дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дружина ОСОБА_5.

Врахувавши заяву-анкету, інші наявні у справі докази у їх сукупності, зокрема, довідку лікаря-педіатра, з якої вбачається, що ОСОБА_2 з 2006 року обслуговується лікарем за адресою АДРЕСА_2; рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 серпня 2014 року, з якого вбачається, що ОСОБА_6 у період квітень-грудень 2008 року здійснювала догляд за дитиною ОСОБА_2 за адресою м.Тернопіль, АДРЕСА_2, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на момент укладення договору іпотеки дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала без реєстрації у будинку по АДРЕСА_2 у м.Тернополі.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов"язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов"язання.

При укладенні договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов"язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

За змістом ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним.

Верховним Судом України у постанові від 10 лютого 2016 року при розгляді справи №6-1793цс15 висловлена правова позиція, в якій зазначено, що згідно ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків або одного з них, місцем проживання особи, яка не досягла 10 років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захтщає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки і піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органу опіки і піклування, що надається відповідно до закону.

Договір іпотеки, що вчинений власниками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов"язкового попереднього дозволу органу опіки і піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України) за умови, що буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини,- звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов"язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Перевіривши згідно цієї правової позиції, чи у даному випадку оспорювані правочини суперечать правам та інтересам дитини - звужують обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушують охоронювані законом інтереси дитини, зменшують або обмежують права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушують гарантії збереження права дитини на житло, колегія суддів приходить до висновку, що окрім самого факту відсутності попередньої згоди органу опіки і піклування, іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержателя суперечать правам та інтересам дитини, а саме обмежують права та інтереси дитини ОСОБА_2 щодо жилого приміщення - будинку по АДРЕСА_2, та порушують гарантії збереження права дитини на житло.

Предмет іпотеки - будинок по АДРЕСА_2, з 2006 року по даний час був та залишається єдиним місцем проживання дитини ОСОБА_2.

Перевіривши за клопотанням представника ПАТ «ВіЕс Банк» факт реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_2, встановлено, що з 6.09.2008 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована по АДРЕСА_2 у м.Тернополі. Відомості щодо реєстрації цієї дитини до вказаної дати за будь-якою іншою адресою відсутні.

Як повідомив у судовому засіданні позивач ОСОБА_7, він разом з дружиною та малолітньою дочкою ОСОБА_2 до 2006 року проживали у АДРЕСА_3. У 2006 році його сім"я, в тому числі малолітня дитина, оселились у незавершеному будівництвом будинку по АДРЕСА_2, і проживають там по даний час. Відсутність реєстрації за місцем проживання по АДРЕСА_2 пояснив тим, що у 2006 році будинок не був прийнятий до експлуатації, хоча ступінь готовності дозволяла проживати у ньому. Завершення будівництва тривало до 2008 року, в квітні 2008 року він оформив право власності на вказаний будинок, і у вересні 2008 року дитина була зареєстрована у цьому будинку.

Ні судом першої інстанції, ні колегією суддів не встановлено наявності у дитини чи її батьків як на момент укладення договору іпотеки, так і на момент розгляду справи, іншого місця проживання, окрім будинку по АДРЕСА_2. Також не встановлено наявності у власності ОСОБА_2 будь-якого житла.

Іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержятеля обмежують права та інтереси дитини ОСОБА_2 щодо жилого приміщення та порушують гарантії збереження її права на житло, так як у випадку порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору, банк згідно умов іпотечного договору, має право, звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі, організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем. Згідно п.20 іпотечного договору, п.17 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, в тому числі і ОСОБА_2.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не достатньо досліджено докази, оскільки при укладенні договору іпотеки позивач не надав жодних відомостей про те, що його неповнолітня дитина мала право власності або право користування цим майном; при укладенні договору іпотеки позивачем було надано відомості про те, що у будинку по АДРЕСА_2 ніхто не проживає, в той час як обов"язок щодо повідомлення відомостей про осіб, які проживають у будинку, який передається в іпотеку, покладено на іпотекодавця, однак ОСОБА_1 не повідомив про таких осіб, тобто ОСОБА_1 не діяв добросовісно, колегія суддів оцінює критично, так як із згаданої вище заяви-анкети, яку ОСОБА_7 подав банку 5.06.2008 року для отримання кредиту, останній вказав і місце реєстрації (АДРЕСА_1), і місце фактичного проживання - АДРЕСА_2, а також зазначив, що разом з ним проживає його малолітня дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Кредитний та іпотечний договори укладалися одночасно, в один день. Таким чином, відповідачу до укладення як кредитного, так й іпотечного договорів було відомо про те, що право користування житлом, яке передається в іпотеку, має малолітня дитина, яка проживає у будинку по АДРЕСА_2 без реєстрації, цього факту ОСОБА_1 не приховував. При таких обставинах поведінку ОСОБА_1 не можна вважати недобросовісною.

Доводи про те, що до моменту укладення договору іпотеки предмет іпотеки перебував у власності ОСОБА_1 не менше двох місяців, однак він не зареєстрував у встановленому законом порядку місце проживання своєї неповнолітньої дитини у цьому будинку, колегія суддів вважає безпідставними, так як законом не встановлено певного строку, протягом якого дитина підлягає обов"язковій реєстрації за місцем проживання. Право власності ОСОБА_1. на предмет іпотеки оформлено 11 квітня 2008 року, тому немає підстав вважати недобросовісною поведінкою невжиття батьками дитини заходів щодо її реєстрації за місцем проживання протягом 2 місяців (до моменту укладення договору іпотеки 19 червня 2008 року). Крім цього, як неодноразово зазначено Верховним Судом України у ряді правових позицій, при розгляді справи про визнання недійсним договору іпотеки вирішальне значення має не факт реєстрації дитини, а право користування дитини житлом, яке є предметом іпотеки. Факту користування дитини житлом, яке передавалось в іпотеку, батько дитини - власник житла ОСОБА_1 не приховував.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору іпотеки місцем реєстрації позивача ОСОБА_1 була адреса АДРЕСА_1 в м. Тернополі, що підтверджується відміткою в паспорті, отже його неповнолітня дитина проживала разом з ним по АДРЕСА_1, а висновок суду про фактичне проживання ОСОБА_2 у будинку, який переданий в іпотеку, є неоднозначним, судом враховано непрямі докази - довідка педіатра та рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.08.2014 року, колегія суддів також оцінює критично, оскільки приміщення по АДРЕСА_1, у м.Тернополі, у якому був зареєстрований ОСОБА_1, останньому не належало, це приміщення є гуртожитком, і станом на червень 2008 року ні ОСОБА_1, ні інші члени його сім"і, в тому числі й малолітня дитина, у гуртожитку по АДРЕСА_1 не проживали, про що ОСОБА_1 вказав у поданій банку заяві- анкеті. Судом з врахуванням обставин справи надано оцінку представленим ОСОБА_1 доказам.

Доводи апеляційної скарги про наявність у власності ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваних договорів іншого житла - однокімнатної квартири по АДРЕСА_4, якою позивач міг забезпечити охоронювані права дитини на житло, колегія суддів оцінює критично, так як дана квартира чи її частина не перебували у власності малолітньої ОСОБА_2, вона або її батьки у цій квартирі не проживали, а в подальшому ця квартира була відчужена. Тобто, житлових чи майнових прав на квартиру по АДРЕСА_4 ОСОБА_2 не мала.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не з"ясовано обставин щодо наявності майна у матері дитини, колегія суддів вважає безпідставними, так як позивач заперечив такий факт, а представник відповідача не заявляв жодних клопотань про витребування судом таких відомостей. Окрім цього, наявність чи відсутність у матері дитини певного майна не спростовує встановленого факту проживання ОСОБА_2 саме у будинку, який є предметом іпотеки, а не в будь-якому іншому житлі.

Твердження апеляційної скарги про те, що судом не враховано тієї обставини, що до моменту звернення банку в суд із позовом про стягнення боргу за кредитним договором, ОСОБА_1 не вживав жодних дій щодо оскарження іпотечного договору, колегія суддів вважає безпідставними, так як клопотання про застосування строку позовної давності відповідач не заявляв, а без заяви сторони про застосування строків позовної давності суд вирішує справу по суті без врахування строку, що й було зроблено судом першої інстанції.

Підстав для скасування рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Хома