АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Білич І.М., Головачова Я.В.

при секретарях: Литвиненко Р.С., Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника позивача Островерхова К.М.

відповідача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_4

на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 07 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 07 грудня 2015 року задоволено позовні вимоги ПАТ«УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ«УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 04.02.2008 року №0, що складається з заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 92976,98 доларів США, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 85347,88 доларів США, заборгованості із сплати пені за прострочення термінів сплати кредиту у сумі 473865,34 грн., заборгованості із сплати пені за прострочення термінів сплати процентів за користування кредитом у сумі 736729,07 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Справа № 756/12830/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/451/2016
Головуючий у суді першої інстанції: В.В.Великохатська
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно встановлені фактичні обставини справи, не встановлено дійсний розмір заборгованості позичальника перед позивачем. Суд першої інстанції ухвалюючи рішення не взяв до уваги ту обставину, що перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника не можна вважати отриманням кредиту.

У судовому засіданні ОСОБА_2, її представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4

підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених в ній підстав.

Представник позивача Островерхов К.М. у судовому засіданні апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У силу статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.02.2008року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит для споживчих цілей у сумі 100000,00 доларів США строком на 10 років з 04.02.2008 року по 05.02.2018 року. Процентна ставка за користування кредитом протягом першого місяця після укладення договору становила 13,40% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів у розмірі 1520,00 доларів США та в порядку, визначеному кредитним договором. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п.1.3.1.,10.2. кредитного договору.

Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за договором про надання споживчого кредиту від 04.02.2008 року №0, ОСОБА_2 передала АКІБ «УкрСиббанк», в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, свої зобов'язання за кредитним договором банк виконав у повному обсязі надавши позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 100 000,00 доларів США, шляхом перерахування їх на особовий рахунок та видачі готівкових коштів за заявами позичальника про видачу кредиту.

Зобов'язання за кредитним договором позичальником не виконані належним чином, у зв'язку з чим існує заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 04.02.2008 року №0, яка складається із заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 92976,98 доларів США, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 85347,88 доларів США, заборгованості зі сплати пені за прострочення термінів сплати кредиту у розмірі 473865,34 грн., заборгованості зі сплати пені за прострочення термінів сплати процентів за користування кредитом у розмірі 736729,07 грн.

Відповідно до ч.2 ст.1048 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п.8.1. договору про надання споживчого кредиту від 04.02.2008 року №0 за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, кредитодавець має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним курсом Національного банку України гривні до валюти станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

Між тим, пунктом 12.1 договору про надання споживчого кредиту від 04.02.2008 року №0 передбачено, що відповідно до ст.ст.525,611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин передбачених п.п.2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2., 10.14. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Як вбачається, 21.07.2014 року відповідачу направлені вимоги про погашення простроченої заборгованості протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання повідомлення, однак вимоги банку залишені без задоволення, заборгованість не погашена.

Оскільки позичальником зобов'язання за укладеним кредитним договором щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів не виконував, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором і наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлено дійсного розміру заборгованості позичальника перед позивачем спростовуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи та враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення. Так, встановлюючи наявність факту заборгованості позичальника, судом першої інстанції взято до уваги розрахунок заборгованості за кредитним договорам та виписки банку по особовому рахунку позичальника. У розрахунку зазначені усі складові для обчислення суми заборгованості - це період нарахування, основна сума кредиту, процентна ставка, сума нарахованих процентів, сума погашених кредиту та процентів, а також сума нарахованих та несплачених платежів.

Як вбачається з матеріалів справи, пеня за прострочення термінів сплати кредиту становить 473865,34 грн.та 736729,07 грн.складає пеня за прострочення термінів сплати процентів за користування кредитом. Пеня нарахована позивачем в межах строку позовної давності, встановленого п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача про те, що розрахунки заборгованості позивача не відповідають дійсності, оскільки, відповідно до вимог ст.ст.58, 60 ЦПК України, ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів того, що на дату ухвалення рішення суду у неї була відсутня заборгованість за даним кредитним договором, або щодо іншого розміру заборгованості.

Таких доказів не було зібрано і під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Так, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.07.2016 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу з метою встановлення чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у заяві № 72 про видачу готівки від 04.02.2008року, у заяві № 23 про видачу готівки від 06.02.2008року, у заяві № 19 про видачу готівки від 12.03.2008року самою ОСОБА_2 чи іншою особою, оскільки вона заперечувала що вона отримувала готівку за даними квитанціями, а тому і не повертала вказані в них суми Банку.

Судом були зібрані необхідні докази для проведення даної експертизи, було відібрано зразки підпису та почерку позичальника та зібрано необхідні порівняльні зразки підпису та почерку позичальника, однак ОСОБА_2 не здійснила оплату за проведення судової почеркознавчої експертизи, у зв'язку із чим матеріали справи повернулися до суду без виконання.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

ОСОБА_2 пояснила суду, що вона не оплатила вартість призначеної судом експертизи, оскільки представники Банку їй роз'яснили, що висновки експертної установи, якій суд доручив її проведення, не будуть належним доказом по справі, оскільки таку експертизу має проводити лише державна експертна установа і саме тому в судовому засіданні 21.12.2016 року ОСОБА_2 просила суд доручити проведення судово-почеркознавчої експертизи КНДІСЕ. Але, колегія суддів розцінила такі дії (бездіяльність) ОСОБА_2 як навмисне затягування розгляду даної справи та недобросовісне використання нею своїх процесуальних прав. Так, висновок експертизи Українського центру судових експертиз, виконаний експертами, які мають відповідну ліцензію мав би таку ж доказову силу, як і інші докази зібрані по справі, але ОСОБА_2 за власним волевиявленням не сплатила вартість експертизи, а відповідно, не довела суду того, що вона не отримувала від банку грошові кошти за вказаними вище заявами.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не довела тих обставин на які посилається в апеляційній скарзі, беручи до уваги те, що свої зобов'язання за кредитним договором вона належним чином не виконувала та у неї утворилася заборгованість за кредитним договором, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відтак доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, вони є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: