У х в а л а

іменем україни

6 червня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Карпенко С.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3, на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Сьомої харківської державної нотаріальної контори Пашкін І.О., про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 лютого 2016 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність» (який діяв на момент виникнення права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірне майно придбане до набрання чинності нормами СК України, тому при вирішенні справи застосуванню підлягають норми матеріального права, що діяли на момент придбання спірного майна, а саме норми КпШС України. Сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу не є підставою для визнання права власності на майно, а ступень участі працею та коштами у створенні спільної власності позивач не довів.

Доводи касаційної скарги і зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої й апеляційної інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, та зазначені доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. 328 ЦПК України, суддя

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою його представником ОСОБА_3, на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Сьомої харківської державної нотаріальної контори ПашкінІ.О., про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.О.Карпенко