Справа № 707/2-1926/2010
У Х В А Л А

Іменем України

11 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді- доповідача - Куцина М.М.,

суддів: Фазикош Г. В., Бисага Т.Ю.,

при секретарі - Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в ПАТ КБ «Надра» Стрюкової І.О., на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05 травня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в ПАТ КБ «Надра» Стрюкової І.О. до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним зобов'язанням, -

встановила:

У травня 2010 року відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним зобов'язанням від 10 квітня 2006 року.

Позов мотивовано тим, що 10 квітня 2006 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №226/04-2006, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 20 352 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20 % річних, строком до 09 квітня 2009 року.

Відповідач зобов'язань за договором кредиту не виконує. Станом на квітень 2010 року заборгованість відповідача становить - 278646, 20 грн., яка складається із: - заборгованості по кредиту - 19993,24 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 15895,65 грн.; нарахованих відсотків - 127,19 грн.; щомісячної комісії за управління кредитом - 24058,47 грн.; пені - 202791, 65 грн..

04 лютого 2011 року було змінено назву ВАТ КБ «Надра» на ПАТ «Комерційний банк «Надра», яке є правонаступником ПАТ КБ «Надра». На підставі рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб №113 від 05 травня 2015 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» розпочалася процедура ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку, а також змінилися рахунки, на які може бути зараховано суму коштів при виконанні рішень судів.

08 грудня 2015 року позивач на підставі поданої письмової заяви ( т.1, а. с. 167) уточнив позовні вимоги та посилаючись на зазначені в позовній заяві обставини справи просить у суді першої інстанції стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ Надра» (в стадії ліквідації) заборгованість за кредитним зобов'язанням в розмірі 278 648 (двісті сімдесят вісім тисяч шістсот сорок вісім) грн. 20 коп. яка складається з:- заборгованості по кредиту - 19993 грн. 24 коп.; - заборгованість по процентам за користування кредитом -15895 грн. 65 коп.; - заборгованість по нарахованим відсоткам - 127 грн. 19 коп.- заборгованість по комісії - 24058 грн. 47 коп.; - заборгованість по пені - 202791 грн. 65 коп.; - індекс інфляції - 15780 грн. 00 коп..

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05 травня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк «Надра", заборгованість за кредитним зобов'язанням від 10 квітня 2006 року яка становить - 85854 гривень 55 копійок, яка складається з: заборгованості по кредиту - 19993 грн. 24 коп.; - заборгованості по процентам за користування кредитом -15895 грн. 65 коп.; - заборгованості по нарахованим відсоткам - 127 грн. 19 коп.- заборгованості по комісії - 24058 грн. 47 коп.; - заборгованості по пені - 10000 грн. 00 коп.; - індексу інфляції - 15780 грн. 00 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Позивач ПАТ КБ «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в ПАТ КБ «Надра» Стрюкової І.О., не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 192791, 65 грн. пені, просить рішення суду у цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 192791, 65 грн. пені є таким, що не відповідає нормам закону. Розрахунком заборгованості стверджується, що пеня нарахована відповідачеві в межах строку спеціальної позовної давності - за один рік. Судом першої інстанції порушено вимоги ч. 3 ст. 551 ЦПК України, а також ст.ст. 57 -59 ЦПК України. На думку апелянта, зазначення факту перевищення розміру нарахованої пені над розміром основної заборгованості не є достатньою підставою для зменшення пені.

У іншій частині позову рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку не оскаржено.

Сторони не з'явилися в судове засідання апеляційної інстанції. Судова колегія вважає, що на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України може розглянути справу без їх участі, так як вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи та їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У неоскарженій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не перевіряється.

Зменшуючи розмір неустойки, суд першої інстанції виходив із положень ч.3 ст. 551 ЦПК України, а також з того, що розмір неустойки перевищує розмір заборгованості майже у три рази, що є значним перевищенням, виходячи з принципів розумності та справедливості.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.ст. 610, 611, 612, 625 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором.

У відповідності до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належним йому, відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти.

10 квітня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №226/04-2006, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 20 352 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20 % річних, строком до 09 квітня 2009 року.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №113 від 05 червня 2015 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ КБ «Надра» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкової І. О..

Пунктом 1.2 Договору визначено цільове використання кредиту на оплату товару згідно рахунку-фактури від 28 березня 2006 року - постачальник ПП ОСОБА_4.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Відповідно до пункту 4.3 кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку визначеного в пункті 4.3.4 цього договору, кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом, що визначений в п. 3.4.4. цього Договору.

У порушення умов кредитного договору відповідач не виконував своєчасно взяті на себе зобов'язання, у результаті чого утворилася заборгованість.

Згідно наданих позивачем розрахунків заборгованість відповідача станом на квітень 2010 року становить - 278 648 (двісті сімдесят вісім тисяч шістсот сорок вісім) грн. 20 коп., яка складається із: заборгованості по кредиту -19993 грн. 24 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 15895 грн. 65 коп.; заборгованість по нарахованим відсоткам - 127 грн. 19 коп.; заборгованість по комісії - 24058 грн. 47 коп.; заборгованість по пені - 202791 грн. 65 коп.; індекс інфляції - 15780 грн. 00 коп

Факт існування заборгованості відповідача за кредитним договором №226/04-2006 року від 10 квітня 2006 року стверджується наявним у матеріалах справи розрахунком позивача, та не заперечується сторонами (а.с. 16-20).

Кредитним договором, укладеним між сторонами, передбачено неустойку у виді пені та її розмір - 1 (один) відсоток від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

Станом на 2015 рік відповідачеві нараховано пеню в розмірі 202 791, 65 гривень, тоді як розмір заборгованості за кредитом становить 75 854, 55 гривень.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й судова колегія апеляційного суду, враховуючи положення ч.3 ст. 551 ЦК України, а також те, що розмір неустойки перевищує розмір заборгованості майже у три рази, що є значним перевищенням, виходячи з принципів розумності та справедливості, зменшив розмір неустойки, а саме, стягнув з відповідача неустойку в розмірі 10 000, 00 грн..

Дані висновки суду першої інстанції узгоджуються із висновками, викладеними у рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Крім того, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 03.09.2014 року за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, ухвалив постанову у справі № 6-100цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором позики.

У вказаному судовому рішенні Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги про неправомірність зменшення пені не можуть бути взяті до уваги зважаючи на те, що судом першої інстанції при вирішенні питання про зменшення розміру пені було правильно застосовано положення ч.3 ст.551 ЦК України.

Колегія суддів констатує, що рішення суду першої інстанції у не оскаржуваній частині не перевірялося.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в ПАТ КБ «Надра» Стрюкової І.О. - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: