УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С. Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства Українидо Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції про визнання незаконним і скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування реєстраційного запису щодо права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2015 року, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства України звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 4 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 1 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_10; визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_7 (1/5 частка) та ОСОБА_8 (4/5 часток) на земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію; повернути земельну ділянку площею 1000 кв.м, що розташована по АДРЕСА_1, грошовою оцінкою 206797,82 грн у комунальну власність.

Позов мотивовано тим, що рішеннями Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/51 та № 36/61 від 4 вересня 2009 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1000 кв. м. по АДРЕСА_1, грошовою оцінкою в 206797,82 грн з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_6 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. В подальшому, за договором купівлі-продажу від 1 червня 2012 року передана ОСОБА_6 у власність земельна ділянка була нею відчужена ОСОБА_7 (1/5 частка) та ОСОБА_8 (4/5 часток). Дана земельна ділянка розташована в прибережній захисній смузі Бузького лиману, тобто відноситься до земель водного фонду, тому не може передаватись у власність громадянам. Посилаючись на зазначене, а також на те, що оскільки надання земельної ділянки ОСОБА_6 відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, то незаконним є і подальше відчуження нею земельної ділянки, прокурор просив задовольнити позов.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2015 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року, в частині надання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 1000 кв. м по АДРЕСА_1. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 Визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію державного акту про право власності ОСОБА_7 (1/5 частка) та ОСОБА_8 (4/5 частки) на земельну ділянку. Повернуто до комунальної власності земельну ділянку площею 1000 кв. м по АДРЕСА_1, грошовою оцінкою 206797,82 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року скасовано рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8; скасування державної реєстрації державного акту серії НОМЕР_1, виданого 23 жовтня 2009 року, та повернення до комунальної власності земельної ділянки площею 1000 кв. м по АДРЕСА_1, грошовою оцінкою 206797,82 грн з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні позову прокурора Миколаївської області в цій частині позовних вимог відмовлено. Змінено рішення районного суду в частині визнання недійсним державного акту, виданого 23 жовтня 2009 року, викладено абзац четвертий резолютивної частини рішення в новій редакції, а саме: визнано недійсним державний акт, виданий 23 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 1000 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_7 у розмірі 1/5 частки та до ОСОБА_8 у розмірі 4/5 часток. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Представник ОСОБА_6, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно акту державного інспектора з ОНПС Держекоінспекції від 14 березня 2013 року, земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 12424 кв.м знаходиться на відстані дев'яти метрів від урізу води Бузького лиману. При наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку.

За таких обставин місцевий суд дійшов висновку, що рішення Миколаївської міської ради №31/61 від 4 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м (1.0 га) є незаконним і підлягає скасуванню, а державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку, як наслідок недійсним. А враховуючи те, що надання земельної ділянки ОСОБА_6 відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, є незаконним і подальше відчуження нею земельної ділянки.

Крім того, вирішуючи даний спір суд першої інстанції виходив з того, що наказом Генерального прокурора України від 5 грудня 2014 року № 151ш Миколаївську міжрайонну прокуратуру з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері у структурі та штатному розписі прокуратури Миколаївської області було ліквідовано, її функції в сфері нагляду за додержанням законів у вказаній сфері було передано прокуратурі Миколаївської області. При цьому суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про обставини, які стали підставою для звернення до суду із вказаним позовом прокуратурі стало відомо лише після перевірки, що проводилась у 2013 році. Вказане є поважною причиною пропуску встановленої ст. 257 ЦК України позовної давності, а порушене право з огляду на положення частини п'ятої ст. 276 ЦК України підлягає захисту.

Переглядаючи рішення місцевого суду на предмет законності і обґрунтованості суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок останнього про необхідність визнання незаконним та про скасування рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1, а також про визнання недійними державного акту про право власності ОСОБА_7 (1/5 частка) та ОСОБА_8 (4/5 частки) на земельну ділянку в цілому відповідає як обставинам справи, так і вимогам законодавства, зазначеного в рішенні суду. Крім того, апеляційний суд врахував і те, що ст. 83 ЗК України визначено, що землі водного фонду перебувають виключно у державній та комунальній власності, їх надання у приватну власність заборонено.

Згідно висновків апеляційного суду, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним і державного акта, виданого ОСОБА_6 на підставі незаконного рішення Миколаївської міської ради №31/61 від 04 вересня 2009 року, оскільки вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. Разом з тим, дійшовши правильного висновку про необхідність визнання недійсним державного акту, суд некоректно виклав зроблений ним висновок в резолютивній частині рішення.

Державний акт був виданий на ім'я ОСОБА_6 на підставі рішення Миколаївської міської ради №31/61 від 04 вересня 2009 року, тобто він первісно посвідчував право власності ОСОБА_6 на дану земельну ділянку. В подальшому на ньому була зроблена відмітка приватним нотаріусом про посвідчення нею договору купівлі - продажу земельної ділянки від 01червня 2012 року, на підставі якого право власності на цю земельну ділянку перейшло до ОСОБА_7.(1/5частка) та ОСОБА_8.(4/5 часток).

З урахуванням наведеного апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційних скарг та виклав абзац четвертий резолютивної частини рішення в новій редакції, а саме: визнав недійсним державний акт, виданий 23 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 1000 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_7 у розмірі 1/5 частки та до ОСОБА_8 у розмірі 4/5 часток.

При цьому вважав необґрунтованим висновок місцевого суду стосовно скасування державної реєстрації даного державного акту в межах заявлених позовних вимог, оскільки скасування державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку є Державна реєстраційна служба України. Незважаючи на це, суд першої інстанції скасовуючи державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку, не звернув належної уваги на те, що даний орган державної влади не був залучений до участі у справі у якості відповідача і фактично вирішив питання про права та обов'язки органу державної влади, який до участі у справі в якості співвідповідача не був залучений та позовних вимог до якого заявлено не було. У зв'язку із наведеним апеляційний суд скасував рішення місцевого суду про задоволення позовних вимог в цій частині та ухвалив нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Також апеляційний суд вважав помилковим висновок суду про необхідність задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 і повернення земельної ділянки площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 до комунальної власності.

Вирішуючи спір у цій частині та відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог апеляційний суд виходив з того, що Миколаївська міська рада не була стороною договору купівлі-продажу, а спірна земельна ділянка, яка була предметом оспорюваного правочину, вибула з володіння Миколаївської міської ради у зв'язку з порушенням вимог діючого законодавства.

Позивачем не було заявлено вимог про витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України). Положення статтей 215 та 216 ЦК України, на які посилався позивач в позові, як на підставу для повернення спірної земельної ділянки у комунальну власність, не можуть в данному випадку застосовуватися як підстава для задоволення позову, а тому обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Не підлягає задоволенню, з урахуванням викладеного, і позов про визнання недійсним договору купівлі - продажу, у кладеного між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_10, який був вчинений після недійсного правочину.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо дотримання позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та вважав, що позовну давність слід рахувати з березня 2013 року, а не з вересня 2009 року, що і було зроблено судом першої інстанції.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради № 35/51 від 19 червня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22156 кв. м, у тому числі 55 кв. м під капітальною забудовою, 99 кв. м під спорудами, 1766 кв. м під проходами, проїздами та площадками, 20236 кв. м під зеленим насадженням, за рахунок земель міста не наданих у власність або користування, з віднесенням їх до земель комерційного використання, товариству з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_1» для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 та передано вказану земельну ділянку площею 22156 кв. м товариству з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_1» в оренду строком на десять років.

4 вересня 2009 року рішенням Миколаїської міської ради № 36/61 затверджено проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею по 1000 кв.м за рахунок земель ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_1», з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по провулку Авіаційному в м. Миколаєві, в тому числі відповідачу ОСОБА_6 земельної ділянки площею 1000 кв. м по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_6 було видано державний акт про право власності на земельну ділянку.

Згідно акту державного інспектора з ОНПС Держекоінспекції від 14 березня 2013 року, земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 12424 кв.м знаходиться на відстані дев'яти метрів від урізу води Бузького лиману.

Державний акт був виданий на ім'я ОСОБА_6 на підставі рішення Миколаївської міської ради №31/61 від 04 вересня 2009 року, тобто він первісно посвідчував право власності ОСОБА_6 на дану земельну ділянку. В подальшому на ньому була зроблена відмітка приватним нотаріусом про посвідчення нею договору купівлі - продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 року, на підставі якого право власності на цю земельну ділянку перейшло до ОСОБА_7 (1/5частка) та ОСОБА_8 (4/5 часток).

Крім того, в ході апеляційного розгляду було встановлено, що після придбання у ОСОБА_6 земельної ділянки відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідно у розмірі 1/5 та 4/5 частин, вони придбали ще земельні ділянки. Так, ОСОБА_8 на підставі договору від 01 червня 2012 року придбав у ОСОБА_11 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 499 кв.м. Після об'єднання ОСОБА_8 придбаних ним часток зазначених вище земельних ділянок, вони були об'єднані в одну нову земельну ділянку, площа об'єднаної земельної ділянки стала становити вже 1299 кв.м. Даній об'єднаній земельній ділянці площею 1299 кв.м по АДРЕСА_1 рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1115 від 26 жовтня 2012 року була надана нова адреса: АДРЕСА_1. Крім того, на підставі договорів купівлі - продажу від 1 червня 2012 року №№ 1226, 1231, а також рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1115 від 26 жовтня 2012 року ОСОБА_8 28 грудня 2012 р. був виданий новий державний акт на земельну ділянку площею 1299 кв. м за адресою: АДРЕСА_1. Згідно даного державного акту земельна ділянка за даною адресою має інший кадастровий номер, по зрівнянню з кадастровим номером, який було зазначено в державному акті, виданому на ім'я ОСОБА_6. Право власності зареєстровано ОСОБА_8 в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_7 на підставі договору від 01 червня 2012 року придбала ще 4/5 частини земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 798 кв. м. Після чого ОСОБА_7 об'єднала придбані нею частки в одну нову земельну ділянку та об'єднаній земельній ділянці площею 998 кв. м по АДРЕСА_1 рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1115 від 26 жовтня 2012 року була надана нова адреса: АДРЕСА_1.

Апеляційний суд звертав увагу на те, що позивач в позові на дані обставини не посилався, незважаючи на їх наявність, і просив повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 1000 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, якої фактично на даний час за даною адресою не існує.

Вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій не врахували наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

У статті 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

У даній справі, прокурор звернувся до суду з позовом до міської ради про визнання незаконним і скасування рішення цієї ради про передачу у власність земельної ділянки з підстав порушення міською радою вимог закону під час прийняття цього рішення, визнання недійсними договору купівлі-продажу й державного акта та повернення земельної ділянки у комунальну власність.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог прокурора, суди не дали належної оцінки правовим підставам заявленого ним позову, не визначили, яку вимогу по суті пред'являє позивач, з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами, та яка норма є належною для застосування до них.

Крім того, у даній справі, суди дійшли висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до заявлених прокуратурою вимог, оскільки про порушення вимог закону при передачі спірної земельної ділянки у власність прокурор дізнався лише під час проведення у 2013 році відповідних перевірок дотримання міською радою вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України з урахуванням тієї обставини, що у справі, яка переглядається, прокурор не обґрунтував правових підстав для захисту інтересів Держсільгоспінспекції, зважаючи на те, що власником спірної земельної ділянки є відповідна міська рада, суди повинні були з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Держсільгоспінспекції з позовом про визнання недійсним спірного рішення міської ради, яке (право) пов'язано з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.

З урахуванням того, що прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі Держсільгоспінспекції, суди не з'ясували, коли саме Держсільгоспінспекція довідалася або могла довідатися про порушення її права, тобто, коли почався перебіг позовної давності.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суди не врахували положення закону та дійшли помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного та містобудівного законодавства під час здійснення перевірки.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Зазначені положення закону залишилися поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій, які належним чином не перевірили питання дотримання строку позовної давності, та з урахуванням відповідного клопотання відповідача наявність підстав для застосування наслідків пропущення такого строку.

Суд першої та апеляційної інстанцій не виконали вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надали мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вище свідчить про порушення судами як першої, так і апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалені ними рішення не муть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2015 року, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська