Категорія 33Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Жданкіна В.В., Медяного В.М.

при секретарі Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Козятинського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, поданої їх представником ОСОБА_4, на рішення Вінницькгого міського суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 4 вересня 2014 року їх було засуджено до покарання за вчинення злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 296 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2014 року даний вирок скасовано, кримінальну справу повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування. 24 квітня 2015 року слідчий знову оголосив позивачам про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та вподальшому склав обвинувальний акт. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 1 жовтня 2015 року цей обвинувальний акт було повернуто прокурору у звязку з невідповідністю вимогам ст. 291 КПК України.

Позивачі вважають, що незаконними діями та рішеннями органу досудового слідства Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Козятинського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо неодноразового притягнення їх до кримінальної відповідальності та предявлення їм обвинувачення, їм завдано моральну шкоди, яка проявилась у моральних стражданнях, погіршенні здоровя, приниженні честі, гідності та ділової репутації, зміні способу життя, оскільки вони неодноразово викликались до органів досудового слідства та суду, що істотно змінило звичний спосіб їх життя та відносини із знайомими людьми.

На підставі наведеного позивачі просили стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватися на цю суму, на їх користь по 50 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивачі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду регулюється положеннями ст. 1176 ЦК України, Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР) та Положенням про застосування цього Закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно положень статей 1-5 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

У наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема, моральна шкода. Відшкодування такої шкоди проводиться за рахунок державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що згідно обвинувального висновку, затвердженого 6 лютого 2012 року Козятинським міжрайонним прокурором радником юстиції ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обвинувачено у вчиненні злочину, передбачено ч. 2 ст. 296 КК України (а.с. 6-10).

Вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 4 вересня 2014 року (а.с. 76-81) ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України і обрано йому покарання у вигляді трьох років обмеження волі. ОСОБА_3 цим вироком було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України і обрано йому покарання у вигляді трьох років і шести місяців обмеження волі. Стягнуто з них на користь потерпілого ОСОБА_6 по 1967 грн. 40 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також на користь Козятинської центральної районної лікарні по 1255 грн. 28 коп. на відшкодування витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2014 року вказаний вирок скасовано, а кримінальну справу за обвинуваченням зазначених осіб повернуто прокурору Козятинської міжрайонної прокуратури Вінницької області для проведення додаткового розслідування (а.с. 11-13).

24 квітня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України та 7 травня 2015 року складено й затвердженого обвинувальний акт відносно цих осіб (а.с. 68-75).

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 1 жовтня 2015 року вказаний обвинувальний акт повернуто прокурору як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України (а.с. 16). В ухвалі суд зазначив, що постановою від 27 квітня 2015 року слідчий відмовив обвинуваченим та їх захиснику в задоволенні клопотання про ознайомлення зі всіма матеріалами кримінального провадження, що являється недопустимим, чим порушив права обвинувачених. Із повідомлення від 8 травня 2015 року вбачається, що слідчий відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про надання достатнього строку для ознайомлення з матеріалами до яких їм надано доступ, і подання додаткового клопотання, що також являється порушенням права на захист. Таким чином, обмеження в можливості ознайомлення з матеріалами досудового розслідування не дає змоги обвинуваченому та захиснику довести відсутність складу злочину в діях обвинувачених. Всупереч вимогам п. п. 2, 3 ч. 4 ст. 291 КПК України, до обвинувального акту не доданий заявлений цивільний позов, не додані розписки обвинувачених про отримання цивільного позову. Також у самому обвинувальному акті не зазначено, які саме дії обвинувачених містили прояви їх явної неповаги до суспільства, а тому обвинувачення являється не конкретним, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа "Абрамян проти Росії" від 09 жовтня 2008 року) є порушенням пп. "а" п. 3 ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини, і основоположних свобод" 1950 року.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 2 листопада 2015 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вказану ухвалу суду від 1 жовтня 2015 року було закрито відповідно до ч. 2 ст. 403 КПК України (а.с. 88-89).

У матеріалах справи міститься копія виписки з історії хвороби ОСОБА_3 з якої вбачається, що він знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні ВПРКЛ з 5 липня 2013 року по 26 липня 2013 року (а.с. 17).

Встановивши вказані обставини справи та керуючись наведеними нормами права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачі, предявивши позов і пославшись на вказані норми права, не довели належними та допустимими доказами незаконність дій відповідачів і що такими діями їм було завдано моральну шкоду. Наведені вище процесуальні рішення не є в розумінні положень вказаного вище Закону підставою для відшкодування такої шкоди. Позивачі посилались на те, що, як вони вважають, органами досудового слідства неодноразово порушувались їх права, однак із відповідними скаргами вони не звертались. Таким чином, обставини, на які посилаються позивачі в обґрунтування своїх вимог, не дають підстав вважати доведеним факт спричинення позивачам шкоди у розумінні ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, які зводяться до індивідуального тлумачення норм матеріального права та іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом, однак висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України вказану апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : В.В. Жданкін

ОСОБА_7