АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Дніпро

27 липня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ПАТ «АктаБанк» звернулося до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором /а.с.4-6/.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року позовні вимоги ПАТ «АктаБанк» задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача існуючу заборгованість за кредитним договором від 14 жовтня 2013 року станом на 09 вересня 2015 року у розмірі 117 264, 29 грн., яка складається з: строкової заборгованості за тілом кредиту у розмірі 62 072,57 грн., простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 19 597,62 грн., строкової заборгованості за відсотками у розмірі 0,55 грн., простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 8,04 грн., строкової комісії за обслуговування кредиту у розмірі 4 704,00 грн., простроченої комісією за обслуговування кредиту у розмірі 26 681,51 грн.; штрафу у розмірі 4 200,00 грн. також вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.69-70/.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог банка в частині стягнення заборгованості в розмірі 8 000 грн., посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.96-97/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2013 року між сторонами було укладено кредитний договір № /Т/973804 на споживчі потреби, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримав у кредит грошові коштів у розмірі 98 000,00 грн. зі сплатою 0,01% річних, які включаються в суму щомісячного платежу, щомісячною сплатою комісії за супроводження кредиту у розмірі 2 352,00 грн., що розраховується як 2.40% на суму кредиту вказаного в п. 2.1 цього договору та включається в суму щомісячного платежу, та датою повернення кредиту - 13 жовтня 2018 року /а.с.10-12/.

Умовами кредитного договору сторони погодили відповідальність за неналежне виконання зобов'язань і порушення позичальником умов щодо повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки № 442240 від 14 жовтня 2013 року з підписом отримувача ОСОБА_2 98 000,00 грн. /а.с.9/.

Пунктами 2.1.3 та 2.1.4 ст.2 кредитного договору визначені строки повернення кредитних коштів, які також були узгодженні між сторонами перед його укладанням.

Разом з цим, п.4.3 ст. 4 договору передбачено, що відповідач зобов'язаний суворо дотримуватися положень даного договору та погасити наданий кредит у повному обсязі у визначені строки.

Проте, відповідач не виконує свої зобов'язання належним чином та не повертає використані нею кредитні кошти з відсотками позивача, у зв'язку з чим станом на 09 вересня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 117 264,29 грн. та складається з: строкової заборгованості за тілом кредиту у розмірі 62 072,57 грн., простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 19 597,62 грн., строкової заборгованості за відсотками у розмірі 0,55 грн., простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 8,04 грн., строкової комісії за обслуговування кредиту у розмірі 4 704,00 грн., простроченої комісією за обслуговування кредиту у розмірі 26 681,51 грн.; штрафу у розмірі 4 200,00 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с.7-8/.

Пунктом 4.2.3 ст.4 кредитного договору передбачено право позивача вимагати від відповідача дострокового повернення наданого кредиту в повному обсязі у разі неналежного виконання ним обов'язків за даним договором, зокрема порушення зобов'язань відповідно до нього.

З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за даним договором було внесено 05 вересня 2014 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були порушені умови кредитного договору та банк має право на дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі. При визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню суд керувався наданими доказами.

Встановивши зазначені обставини з урахуванням зібраних доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Звертаючись з апеляційною скаргою відповідач просить рішення суду скасувати в частинні стягнення з неї заборгованості у розмірі 8 000 грн., сплата якої не було враховано при ухвалені оскаржуваного рішення.

Разом з апеляційною скаргою відповідачем було надано суду копії квитанції про часткову сплату заборгованості за кредитним договором. З квитанції вбачається, що декілька платежів було внесено на рахунок банку 12 травня 2016 року та 18 травня 2016 року, що було вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду, отже не підлягають врахуванню при його перегляді. Щодо платежів, які були внесені 14 березня 2016 року та 22 квітня 2016 року, позивачем не було належним чином обґрунтовано не подання даних доказів суду першої інстанції до ухвалення рішення.

Нормами ст. 303 ЦПК України закріплено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач була належним чином повідомлена про призначення судового засідання по даній справі. Крім того, вона зверталася до суду з клопотанням про відкладення слухання справи, оскільки не могла прибути до суду у зв'язку перебуванням на лікарняному у період з 03 лютого 2016 року та з 21 квітня 2016 року. Проте відповідач не позбавлялась права та можливості в будь-якій інший час надати докази сплати боргу у зручний для неї спосіб, враховуючи що заборгованість частково погашалась в даний період.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) імперативно визначено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності та змагальності сторін, особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами, зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки, зобов'язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, зловживання правом не допускається (положення статей 11, ст. 5, ст. 10, ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 2 ст.ст. 27, 31 ЦПК України).

Посилання апелянта як на підстави скасування заочного рішення позбавлення її надання доказів, оскільки судом не було задоволено клопотання про відкладення слухання справи, у зв'язку з перебуванням її на лікарняному, колегія суддів не може прийняти до уваги.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи, що дана цивільна справа перебувала в провадженні суду починаючи з 23 жовтня 2015 року та по справі було призначено п'ять судових засідань, з яких два судових засідання вже були перенесені за заявами відповідача, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість розгляду справі при наявних в матеріалах справи доказів. Приймаючи до уваги, що оскаржуване рішення було ухвалено 25 квітня 2016 року відповідачу було надано достатньо часу для надання відповідних доказів.

Тому, доводи апеляційної скарги про порушення процесуального та матеріального права є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення є правильним по суті, постановлене з дотриманням вимог матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.