Справа №591/3735/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2030/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Рибалки В. Г. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, подану через представника ОСОБА_4,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України", Публічного акціонерного товариства "ОТП ОСОБА_1",

третя особа Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг

про визнання недійсним договору,

в с т а н о в и л а :

22 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з названим позовом, просив суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року, укладений між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП ОСОБА_1", в частині передачі прав вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_3, що виникли перед ПАТ "ОТП ОСОБА_1" на підставі Кредитного договору № МL-СОО/385/2007, укладеного 18 грудня 2007 року.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у звязку з їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

18 грудня 2007 року між ЗАТ "ОТП ОСОБА_1" (правонаступником якого є ПАТ "ОТП ОСОБА_1") та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №ML-C00/385/2007, відповідно до умов якого останній отримав кредит на споживчі цілі в сумі 60600 грн. на строк до 18 грудня 2016 року .

18 березня 2011 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП ОСОБА_1" було укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до п.3.1 якого, Продавець прордає (переуступає) Покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе Кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку 1 до цього Договору), а Покупець приймає такий Кредитний портфель а зобовязується сплатити на користь Продавця винагороду.

Відповідно до п.3.3 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю до ТОВ "ОТП Факторинг України" перейшли усі права вимоги за Кредитним договором, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до Боржників щодо сплати основного боргу, правами вимоги до Боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги до Боржників щодо сплати штрафних санкцій (а.с.33-45, 47-48).

Відповідно до витягу з Додатку 1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю до ТОВ "ОТП Факторинг України" перейшло право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором від 18 грудня 2007 року №ML-C00/385/2007 із зазначенням суми боргу позичальника в розмірі 51802,69 грн. (а.с.46)

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2013 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ML-C00/385/2007 від 18 грудня 2007 року суму бору у розмірі 293460,10 грн. в солідарному порядку (а.с.20-21).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, висновки суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги про протилежне не можна визнати обґрунтованими. При цьому виходить з наступного.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За ч.1 ст. 1077 та ст. 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Статтею 1079 ЦК України передбачається, що 1. Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. 2. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. 3. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Статтею 215 ЦК України передбачається, що 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 203 ЦІК України 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, вбачається, що закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі п.1 ч.1 ст. 1 та п.6 ч.1 ст. 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Підпунктом 2 п.1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року віднесено до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів), зокрема : 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників- суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Тобто, п.п.2 п.1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу ( тобто набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Таким чином вбачається, що поняття "факторингу" не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п. 1 вказаного розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року.

Звертає на себе увагу й та обставина, що пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 06 лютого 2014 року.

Згідно ж розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 серпня 2015 року N 1926 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 втратило чинність.

Колегія суддів також вважає, що необґрунтованість позовних вимог та доводів апеляційної скарги підтверджується, окрім вищенаведеного, наступним.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року N 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Крім того, відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 4 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Таким чином вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно виходив з того, що п.п.2 п.1 розпорядження від 03 квітня 2009 року № 231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", яке є підзаконним нормативно-правовим актом, не узгоджується із Законом України .

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду у оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану через представника ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -