Номер провадження: 22-ц/785/3529/16
Головуючий у першій інстанції Котов В. Г.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Станкевича В.А.

- Бабія А.П.

при секретарі - Желєзнову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Южного міського суду Одеської області від 09.03.2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 48 593 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 39 914,66 грн., стягнення відсотків за договором позики в розмірі 613 729,59 грн., судового збору в сумі 6 575,93 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.,-

встановила:

Позивач звернувся з вказаним позовом до суду (а. с. 3-4), який доповнив в ході розгляду справи (а. с. 36-37) та просив, як зазначено в рішенні суду, стягнути з відповідачки на його користь борг за договором позики в розмірі 48 593 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 39 914,66 грн., стягнути відсотки за договором позики в розмірі 613 729,59 грн., суму сплаченого судового збору в сумі 6 575,93 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Свої позовні вимоги позивач, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовував тим, що 03.10.2011 року було укладено договір позики між позивачем та відповідачкою, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.В.

Відповідно до п. 1 договору позикодавець передав у власність ОСОБА_4, позичальнику, грошові кошти в розмірі 48 593 грн., що становить 6 095 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день укладання договору. Вказана сума ОСОБА_4 отримана повністю до підписання цього договору, про що вона засвідчила своїм підписом під цим договором.

Позивач свій обов'язок по передачі грошей виконав, надав позичальнику грошові кошти, а позичальник їх отримала, про що зазначено в договорі. Позичальник у свою чергу зобов'язалась повернути ОСОБА_5 таку ж суму грошових коштів в строк до 03.04.2012 року включно в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідач умови договору не виконала, у передбачений законом строк позику не повернула. На сьогоднішній день грошові кошти позивачу не повернуті.

Відповідно до п. 8 договору борг повинен бути повернутий позичальником повністю. У випадку неповернення позичених грошей в обумовлений у договорі строк, позикодавець має право пред'явити цей договір до стягнення, шляхом пред'явлення позовної заяви до суду.

Оскільки, відповідачка не бажає виконувати свого обов'язку за договором позики та не повертає грошові кошти, позивач змушений звернутися до суду із даною позовною заявою.

Як зазначено в рішенні суду, в процесі розгляду цивільної справи представник позивача доповнив позовні вимоги та просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в розмірі 48 593 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 39 914,66 грн., стягнути відсотки за договором позики в розмірі 613 729,59 грн., суму сплаченого судового збору в сумі 6 575,93 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 09.03.2016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, заборгованість за договором позики в розмірі 48 593 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 39 914,66 грн., відсотки за договором позики в розмірі 613 729,59 грн. та судові витрати в виді судового збору в сумі 6 575,93 грн., а всього підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 708 813,18 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника подала апеляційну скаргу на рішення Южного міського суду Одеської області від 09.03.2016 року, в якій просить рішення суду від 09.03.2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики скасувати, ухвалити в зазначеній частині у справі нове рішення про відмову в позові, посилаючись на те, що вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Позивачем рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник відповідачки підтримав апеляційну скаргу, представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтвердили в судовому засіданні їхні представники, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, позицію представника відповідачки, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та наданих доказів і доводів апеляційної скарги, з урахуванням позиції представника відповідачки, яка зводиться до того, що договір позики між сторонами не укладено, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 03.10.2011 року було укладено договір позики між позивачем та відповідачем, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.В.

Відповідно до п. 1 договору позикодавець., передав у власність ОСОБА_4, позичальнику, грошові кошти в розмірі 48 593,00 (сорок вісім тисяч п'ятсот дев'яносто три гривні 00 копійок) гривень, що становить 6 095,00 (шість тисяч дев'яносто п'ять) доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладання договору. Вказана сума гр. ОСОБА_4 отримана повністю до підписання цього договору, про що вона засвідчила своїм підписом під цим договором.

Позивач свій обов'язок по передачі грошей виконав, надав позичальнику грошові кошти, а позичальник їх отримала, про що зазначено в договорі.

Позичальник у свою чергу зобов'язувалась повернути ОСОБА_5 таку ж суму грошових коштів в строк до 03.04.2012 (третього квітня дві тисячі дванадцятого) року включно в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідач умову договору не виконала, у передбачений законом строк позику не повернула.

На теперішній час грошові кошти позивачу не повернуті навіть частково, що визнала відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні.

Відповідно до п. 8 договору борг повинен бути повернутий позичальником повністю. У випадку неповернення позичених грошей в обумовлений у договорі строк позикодавець має право пред'явити цей договір до стягнення, шляхом пред'явлення позовної заяви до суду.

Оскільки, відповідач не бажає виконувати свого обов'язку за договором позики та не повертає грошові кошти, позивач змушений звернутися до суду із даною позовною заявою.

Відповідач своїми діями по неповерненню позивачу грошових коштів порушує не тільки умови договору, але й норми діючого законодавства України.

Що стосується тверджень відповідача та представника відповідача про те, що фактично грошові кошти за укладеним договором позики ОСОБА_4 не отримувала, то вказане спростовується заявою ОСОБА_4 на ім'я приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Ярош О.В. від 03.10.2011 року, згідно якої ОСОБА_4 підтверджує факт одержання нею від ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 48 593,00 грн. за договором позики, укладеним 03.10.2011 року, та вказана заява в ході судового розгляду сторонами не оспорювалась.

За таких обставин, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 625, 1046 - 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 174, 212, 215 ЦПК України, частково задовольнив позов ОСОБА_5.

В частині позову щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. суд першої інстанції вважав, що необхідно відмовити, так як позивачем, представником позивача не надано до суду доказів, які б підтверджували понесення позивачем цих витрат.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, частково задовольнивши позовні вимоги позивача.

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.10.2011 року сторони уклади нотаріально посвідчений договір позики (а. с. 5), згідно якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 48 593 грн., що становить 6 095 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору. Вказана сума ОСОБА_4 отримана повністю до підписання цього договору, про що сторони свідчать своїми підписами під цим договором (п. 1 договору).

Відповідно до п. 6 договору сторони домовились та вирішили, що позичальник повинен сплачувати, а позикодавець приймати платежі позики до 10 числа кожного місяця рівними частинами в сумі, яка буде еквівалентна доларам США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення частини суми позики. Всього загальна сума до сплати: 6 095 дол. США, що становить 48 593 грн. за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору.

За домовленістю сторін, у разі порушення позичальником п. 6 цього договору, позичальник має сплачувати 1% від суми боргу за кожен прострочений день позикодавцю, а також позикодавець має право сам розподіляти надходження грошей (частина суми позики чи сума за кожен день прострочення за користування позикою) на свій власний розсуд та вимагати дострокового розірвання договору позики (п. 7 договору).

Позивач свої зобов'язання за вказаним договором позики виконав, передавши відповідачці обумовлену договором суму грошових коштів, що вбачається з договору позики та підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 (а. с. 42).

Проте, відповідачка взяті на себе зобов'язання згідно договору позики по теперішній час не виконала та позику позивачеві відповідно до умов договору не повернула, докази протилежного в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності між сторонами правовідносин позики і наявність між ними спору щодо спричинення ОСОБА_5 матеріальної шкоди при виконанні ОСОБА_4 своїх трудових обов'язків продавця, який відповідно до законодавства розглядається в порядку, передбаченому КЗпП України, з посиланням на письмову заяву ОСОБА_5 на ім'я начальника УДЗБЕЗ ГУМВС України в Одеській області, судова колегія не приймає до уваги, оскільки ці доводи спростовуються нотаріально посвідченим договором позики, укладеним між сторонами (а. с. 5), який не оспорюється відповідачкою, та можуть бути використані при оспорюванні вказаного договору позики за наявності підстав.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо не укладення між сторонами договору позики, з посиланням на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оскільки, ці доводи спростовуються як самим договором позики (а. с. 5), з якого вбачається, що ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 48 593 грн., що становить 6 095 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору. Вказана сума ОСОБА_4 отримана повністю до підписання цього договору, про що сторони свідчать своїми підписами під цим договором (п. 1 договору), так і нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 (а. с. 42), якою ОСОБА_4 підтверджує факт одержання нею від ОСОБА_5 48 593 грн. за договором позики, укладеним ними 03.10.2011 року.

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно розміру стягнутих відсотків, виходячи з позиції представника відповідачки, що між сторонами договір позики не укладався та взагалі відсутні правовідносини позики, яку він підтримав в суді апеляційної інстанції та не надав будь-яких своїх розрахунків.

Інші доводи апеляційної скарги, судова колегія також не приймає до уваги, оскільки вони, враховуючи наведене, не спростовують висновки суду першої інстанції.

За таких обставин, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 необхідно відхилити, а рішення Южного міського суду Одеської області від 09.03.2016 року залишити без змін, що не позбавляє права відповідачку за наявності підстав оспорювати договір позики від 03.10.2011 року.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 09.03.2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич

А.П. Бабій