АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3810/16 Справа № 205/6575/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Гайдук В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Єлізаренко І.А., Калиновського А.Б.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що під час перебування з відповідачем у шлюбних відносинах, остання зареєструвала своє місце мешкання у належному позивачу будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 змінила своє місце мешкання та стала жити окремо, проте залишилась зареєстрованою у будинку позивача, тому ОСОБА_3 просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 2-5).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с. 122-125).

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, у зв'язку з чим ставить питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 139-143).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України, вимоги незаконними.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу

Частиною третьою статті 64 ЖК України передбачено, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім?ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини.

Як вбачається з матеріалів справи, за договорами купівлі-продажу від 26 січня 2000 року сторони придбали житловий будинок № 37 по пров. Казахський в м Дніпропетровську, по 1/2 частці кожний, а також відповідач придбала земельну ділянку на якій він розташований (а.с.75,76).

В подальшому, з 09 червня 2000 року по 05 червня 2007 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11-12, 72).

Під час шлюбу, 16 лютого 2006 року відповідач ОСОБА_4 подарувала позивачу належну їй частку житлового будинку та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, право власності на все домоволодіння, відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстровано за позивачем ОСОБА_3 (а.с.9, 77-83).

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2004 року сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, по 1/2 частці кожному (а.с.110).

Відповідно до даних домової книги, ОСОБА_4 з 15 травня 2001 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2. В даному будинку також зареєстрований та проживає ОСОБА_3 (а.с. 8,13,14,30).

Згідно акту квартального комітету від 01 липня 2015 року та пояснень допитаного у судовому засіданні в суді першої інстанції свідка ОСОБА_5 відповідач фактично не проживає із липня 2007 року у спірному жилому приміщені, але причини не проживання не зазначено (а.с. 15).

Разом з тим, відповідач та її представник в своїх запереченнях наголошували на те, що позивач чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням (а.с. 112).

В матеріалах справи наявні докази того, що позивач замовив охорону будинку № 37 по пров. Казахський в м Дніпропетровську та згідно відповіді охоронного агентства ПП "Гуард" відповідач не має доступу до спірного приміщення (а.с. 20, 103-104, 107).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач від послуг перекладача відмовився і надаючи пояснення зазначив, що ним було змінено замки в будинку після розлучення, ключі від замків та доступу до жилого приміщення у відповідача не має, він не бажає щоб відповідач там знаходилась, оскільки питання власності щодо спірного жилого приміщення вони з відповідачем вирішили до розлучення. До спірного житлового приміщення мали доступ він, як власник будинку, та прибиральниця.

Отже, вказані докази свідчать про те, що ОСОБА_4 не користувалася жилим приміщенням понад один рік з поважних причин, оскільки доступу до жилого приміщення не мала.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та допустився помилки у правовому обґрунтуванні судового рішення, зазначивши що відсутні правові підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі положень ч. 2 ст. 405 ЦК України.

У позивача, як власника житла, є право відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України, на звернення до суду щодо визнання члена сімї, а також колишнього члена сімї, таким, що втратив право користування цим житлом, але у разі відсутності члена сімї (колишнього члена сімї) без поважних причин понад один рік. Не проживання ОСОБА_4 в будинку № 37 по пров. Казахський в м Дніпропетровську більше року були пов'язані з перешкодами які їй чинилися, визнані позивачем, а тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні, в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову у зв'язку з тим, що не доведено, що відповідач не проживала у спірному жилому приміщені (будинку) понад рік без поважних причин.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2016 року - змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: