АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/2938/14-ц 22-ц/774/595/К/16
Справа № 214/2938/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/595/К/16 ОСОБА_1
Категорія № 27 (3) Доповідач Соколан Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого: судді Соколан Н.О.,

суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

за участю: секретаря Євтодій К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_2, третя особа Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року позивач ТОВ «Вердикт Фінанс» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 25.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та відповідачем було укладено Кредитний договір за №0307/0608/88-143, згідно якого останньому було надано кредит у розмірі 45000,00 доларів США зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 11,9% річних, строком до 24.06.2018 року. Разом з тим, в забезпечення зобовязань, взятих на себе ОСОБА_2, був укладений іпотечний договір №0307/0608/88-143-Z-1 від 25.06.2008 року, згідно якого, відповідач передав в іпотеку належне йому нерухоме майно: квартиру №46, загальною площею 52,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., що розташована в будинку №24 по вул. Балакіна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

02.02.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та позивачем ТОВ «Вердикт Фінанс» був укладений договір Факторингу № 11, відповідно до умов якого позивачу перейшло право вимоги, яке існувало у ПАТ «Сведбанк», зокрема, й за договором з ОСОБА_2

Відповідач своїх обовязків по своєчасному погашенню кредиту та сплаті відсотків належним чином не виконував, в результаті чого станом на 11.03.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 843985,25 грн.

За таких обставин просив суд в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №0307/0608/88-143 від 25.06.2008 року в розмірі 843985,25 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру №46, що розташована в будинку №24 по вул. Балакіна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, шляхом передачі позивачу права власності на вказане майно, визнати за позивачем право власності на вказаний предмет іпотеки, припинити право власності відповідача на вищевказану квартиру, виселити з даної квартири відповідача та усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за вказаною адресою та витребувати від відповідача технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на вищевказану квартиру, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати в розмірі 3654 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2015 року в задоволенні позову ТОВ «Вердикт Фінанс» відмовлено у зв»язку з пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Фінанс», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про несплату відповідачем кредиту в період з 02.02.2012 року по 11.03.2014 року, не взяв до уваги, що на час укладення договору факторингу між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс», відповідач ОСОБА_2 вже прострочив платежі, здійснивши останній платіж 11.12.2008 року. Позивач при зверненні до суду надав докази на підтвердження того факту, що відповідач з моменту укладення договору факторингу не погашав заборгованість Враховуючи те, що строк дії кредитного договору встановлено до 24.06.2018 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, позбавивши позивача права вимагати від боржника виконання умов договору.

У письмових запереченнях відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 25.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0307/0608/88-143, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 45000,00 доларів США зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 11,9% річних на строк до 24.06.2018 року (а.с.12-15).

У забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором25.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» », правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладений Іпотечний договір № 0307/0608/88-143-Z-1, згідно з умовами якого, відповідач передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно - квартиру №46, загальною площею 52,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., розташовану в будинку №24 по вул. Балакіна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с.18-20).

Пунктом 5 Договору іпотеки сторони узгодили, що ринкова вартість предмету іпотеки складає 55804,00 грн.

Право власності на зазначену квартиру відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 01 лютого 2005 року Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстром № 129 та зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 березня 2005 року, витяг № 19683633 належить ОСОБА_2 (а.с. 34, 35-38).

Відповідно до договору факторингу № 11 від 02 лютого 2012 року ПАТ «Сведбанк» передало ТОВ «Вердикт Фінанс» права вимоги заборгованості до позичальника ОСОБА_2 за договором кредиту № 0307/0608/88-143 від 25.06.2008 року та відступлено право вимоги за договором забезпечення (а.с.45-48).

Позивачем зазначено розмір невиконаного грошового зобовязання на момент відступлення права вимоги, а саме на 02 лютого 2012 року, становив у гривневому еквіваленті 671374,65грн. (а.с.44).

Відповідач ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 11.03.2014 року утворилась заборгованість в сумі 843985 грн. 25 коп., з яких: 344555 грн. 81 коп. заборгованість по кредиту; 131939 грн. 83 коп. заборгованість по відсотках на дату відступлення права вимоги; 87471 грн. 29 коп. заборгованість по відсотках на дату подачі позову; 269681 грн. 64 коп. пеня; 10336 грн. 68 коп. 3% річних від простроченої суми кредиту (а.с.25-32).

20.11.2013 року ТОВ «Вердикт Фінанс» за вихідним № 8865469 направило ОСОБА_2 повідомлення про порушення основного зобовязання, згідно з яким вимагало у відповідності до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» виконати порушене зобовязання у тридцятиденний термін з попередженням, що у випадку невиконання вимоги позивач змушений буде звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с.34,35).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу строку позовної давності, у завязку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду через невідповідність його вимогам діючого процесуального законодавства.

Так, відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі",

встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, встановивши порушення прав або законних інтересів особи та порушення позивачем без поважної причини строку позовної давності при зверненні до суду за їх захистом, суд відмовляє в позові саме з підстав пропуску позовної давності, якщо про її застосування заявлено стороною у спорі.

Натомість, встановивши відсутність порушення прав або законних інтересів, за захистом яких особа звернулась понад встановлений законом строк позовної давності, суд має відмовити в позові по суті, тобто через його недоведеність.

У порушення зазначених норм цивільно-процесуального законодавства, суд першої інстанції, вирішуючи спір, обмежився оцінкою дотримання позивачем строку позовної давності, не зясувавши, чи доведено порушення його законних прав та інтересів взагалі.

У звязку з цим доводи апеляційної скарги позивача в частині незгоди з висновком суду щодо пропущення позивачем позовної давності заслуговують на увагу.

На думку колегії суддів, позивач мав надати розрахунок поточної заборгованості з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності до кожного платежу, з часу укладення кредитного договору, а суд мав визначити розмір поточної заборгованості та заборгованості до закінчення строку договору тобто до 24.06.2018 року.

Однак, зважаючи на те, що позовні вимоги ТОВ «Вердикт Фінанс» не містять підстав для задоволення , колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобовязання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому, право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року (справа № 6-1080цс15), та вона в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у Постанові від 30 березня 2016 року (справа № 6-1851цс15), та в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Як убачається із договору іпотеки № 0307/0608/88-143-Z-1 від 25.06.2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2, предметом іпотеки є квартира №46, загальною площею 52,7 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., розташована в будинку №24 по вул. Балакіна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Згідно з п.12 вказаного договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених у договорі способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя. Так п.12.3 договору іпотеки передбачено, що одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в п.12.3.1 та 12.3.2 цього договору.

Умовами п. 12.3.1 договору іпотеки передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у цьому п.12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Також сторони, у п.12.3.1 договору іпотеки, засвідчили, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень п.12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи те, що за рішенням суду можливо звернути стягнення на предмет іпотеки лише шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», право вибору якого, згідно п.12 договору іпотеки, належить позивачу, колегія суддів, розглядаючи справу відповідно до ст.11 ЦПК України, у межах заявлених позивачем вимог, приходить до висновку про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений ТОВ «Вердикт Фінанс» у позовній заяві, а саме шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки, позову з інших підстав, із застосуванням способу звернення стягнення на предмет іпотеки, вирішення якого підлягає у судовому порядку, позивачем не заявлено, а тому в задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт Фінанс» слід відмовити за недоведеністю.

Натомість, позивачем ТОВ «Вердикт Фінанс» не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ПАТ «Сведбанк» передало йому право вимоги на звернення стягнення не предмет іпотеки, що має бути підтверджено нотаріально посвідченим договором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказаних обставин справи не врахував та на вищезазначені положення закону уваги не звернув, дійшовши помилкового висновку провідмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт Фінанс» у звязку із пропуском останнім строків позовної давності.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 , 313, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2015 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Н.О. Соколан

Судді: Я.М. Бондар

ОСОБА_4