АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2024/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Степаненко О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівДемченка В. А., Міщенка С. В.
при секретаріКолеснику Я. В.

представника позивача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 25 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ПАТ КБ «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_8 про визнання кредитного договору №0 від 26.02.2007 року та договору іпотеки від 26.02.2007 року №8121 недійсним,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_8 про визнання кредитного договору №0 від 26.02.2007 року та договору іпотеки від 26.02.2007 року №8121 недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.02.2007 року між відповідачем ПАТ КБ «УкрСиббанк» та третьою особою ОСОБА_8 було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно умов якого банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 215000,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів не пізніше 23.02.2018 року зі сплатою 8,99 % річних.

В якості забезпечення зобов'язань 26.02.2007 року було укладено договір іпотеки та 16.06.2010 року договір поруки, в якості поручителя виступив ОСОБА_7

Під час укладення кредитного договору банк приховав (чи/або замовчав) від позичальника повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо реальної процентної ставки та кінцевої сукупної вартості кредиту, вказавши в оспорюваному договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, фактично ввівши позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Позивач стверджує, що фактично залишок по кредитному договору більш ніж в два рази перевищує суму кредиту на початок виникнення відносин між банком та ОСОБА_8 та вказує на значний дисбаланс між позикою та боргом. ОСОБА_7 вважає, що вищевказаний кредитний договір та договір іпотеки порушують його права як поручителя.

У зв'язку з чим просив суд визнати недійсним кредитний договір від 26.02.2007 року укладений між ПАТ КБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_8 та договір іпотеки від 26.02.2007 року №8121.

Рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 25 липня 2016 року ОСОБА_7 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 25 липня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_8 та ПАТ КБ «УкрСиббанк» належним чином повідомлені про час та дату слухання справи, причини своєї неявки в суд не повідомили, тому колегія суддів вважає їх причини неявки до суду без поважних причин. Представник ОСОБА_8, ОСОБА_9, не підтвердив поважність своєї відсутності належними медичними документами.

Вислухавши представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_7 до ПАТ КБ «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_8 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Умови договору є зрозумілими та справедливими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 26.02.2007 року між відповідачем ПАТ КБ «УкрСиббанк» та третьою особою, позичальником за кредитним договором ОСОБА_8, було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно умов якого банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 215000,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів не пізніше 23.02.2018 зі сплатою 8,99 % річних.

В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором 26.02.2007 року було укладено договір іпотеки та 16.06.2010 року договір поруки, в якості поручителя виступив ОСОБА_7

Вважаючи зміст споживчого кредитного договору несправедливим та таким що порушує норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», поручитель ОСОБА_7 просить визнати недійсними споживчий кредитний договір та договір іпотеки.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього кодексу, а тому в даній справі про визнання правочину недійсним суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Свої зобов'язання за споживчим кредитним договором банк виконав, надавши позичальнику ОСОБА_8 оговорені в споживчому договорі кошти.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - Кодекс).

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина С. А. М. щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року N 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги).

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За частиною першою статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст. 11 Закону та абзацом 16 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги" врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року N 2121-III (далі - Закон про банки) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

У частині третій статті 11 Закону встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.

Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Права споживачів на стадії виконання кредитного договору передбачаються також положеннями статті 1056-1 Кодексу, частини четвертої статті 55 Закону про банки, частини другої статті 6 Закону про фінансові послуги, згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору."

Отже, виходячи із наведених висновків Конституційного Суду України, суд першої інстанції вірно витлумачив положення пунктів 22-23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" про те, що позивач ОСОБА_7, як поручитель за споживчим кредитним договором не є споживачем фінансових послуг і на нього не розповсюджується положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Пленум Верховного Суду України у п. п. 1, 6 постанови від 12 квітня 1996 року N 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" роз'яснив, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Заява про захист прав споживача має повністю відповідати вимогам ст. 137 ЦПК України щодо форми й змісту позовної заяви, зокрема, містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст. ст. 4 - 15 Закону України "Про захист прав споживачів".

Споживач кредитних послуг за споживчим кредитним договором ОСОБА_8 з позовом до суду про захист своїх прав споживача не звернулась, не таке звернення до суду вона не уповноважила позивача по справі ОСОБА_7 та таке право не передбачено договором поруки, укладеним 16.06.2010 року між ПАТ КБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7

Покликання апелянта на ту обставину, що судом неповно з'ясовано всі обставини справи, оскільки він отримав грошові кошти в швейцарських франках не заслуговують на увагу. Позичальник підписав та отримав кредит у грошовій одиниці - швейцарські франки, що стверджується випискою з особового рахунку. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії.

Пункт 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"), роз'яснив що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Також в пункті 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"), роз'яснено, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи маються відповідні докази того, що на момент видачі споживчого кредиту банк мав генеральну ліцензією на здійснення валютних операцій, та що споживчий валютний кредит виданий 26.02.2007 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг".

Тому правильно встановивши правовідносини та вірно оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, позивач не зазначає, в чому порушується його права як поручителя договором іпотеки, за яким він як поручитель не брав на себе ніяких зобов'язань.

Інші доводи апелянта також перевірені судом апеляційної інстанції і визнані безпідставними.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 25 липня 2016 року відхилити, а рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :