АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Кочкової Н.О.

при секретарі - Сахарову Д.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу повного товариства «Ломбард «Кеш» Брила О.І. і компанія» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до повного товариства «Ломбард «КЕШ» Брила О.І. і компанія» про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що з 03 листопада 2014 року вона перебувала у трудових відносинах з ПТ «Ломбард «Кеш» Брила О.І. і компанія» працюючи на посаді касира-експерта. 25 листопада 2015 року її звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України, згідно поданої нею заявою.

Вважаючи своє звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення за власним бажанням вона не писала та бажала працювати й надалі, позивач просила визнати наказ ПТ «Ломбард «КЕШ» Брила О.І. і компанія» №119-к від 24 листопада 2015 року про її звільнення незаконним та скасувати; поновити її на посаді; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 10 894,11 грн., середній заробіток за затримку видачі трудової книжки у розмірі 1 771,40 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року позовні вимоги задоволено частково (а.с.92-97).

Визнано наказ ПТ «Ломбард «КЕШ» Брила О.І. і компанія» № 119-к від 24 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_3 незаконним та скасовано. Поновлено ОСОБА_3 на посаді касира-експерта ПТ «Ломбард «КЕШ» Брила О.І. і компанія». Стягнуто з ПТ «Ломбард «КЕШ» Брила О.І. і компанія» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 10 894, 11 грн. Стягнуто з ПТ «Ломбард «КЕШ» Брила О.І. і компанія» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за затримку видачі трудової книжки у розмірі 265, 71 грн. Стягнуто з ПТ «Ломбард «КЕШ» Брила О.І. і компанія» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягненні заробітної плати за один місяць у розмірі 1 550 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ПТ «Ломбард «КЕШ» Брила О.І. і компанія» посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.100-102).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, з 03 листопада 2014 року ОСОБА_3 працювала на посаді касира-експерта ПТ «Ломбард «КЕШ» Брила О.І. і компанія» (а.с.38). Трудові відносини сторін розірвані на підставі ст. 38 КЗпП України наказом відповідача № 119-к від 24 листопада 2014 року (а.с. 4), звільнення відбулося згідно із заявою позивача про звільнення за власним бажанням (а.с. 47).

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Поновлюючи ОСОБА_3 на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що в заяві про звільнення за власним бажанням без зазначення дати її складання, вона не вказувала дати звільнення, які б давали право роботодавцю згідно зі ст. 38 КЗпП України звільнити позивача саме з 24 листопада 2015 року, тобто звільнення відбулось із порушенням вимог КЗпП України.

Крім того, за змістом ст. 38 КЗпП України законодавець закріпив за працівником право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з обов'язком двотижневого попередження, а не з правом працівника двотижневого відпрацювання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають нормам чинного законодавства і узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо незаконності наказу про звільнення підлягають відхиленню, оскільки є необґрунтованими та надуманими і спростовуються наявними порушеннями процедури звільнення ОСОБА_3, що є підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення останньої на займаній посаді у відповідності з вимогами ст. 235 КЗпП України, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки.

Доводи апелянта про безпідставне стягнення моральної шкоди, також не заслуговують увагу, оскільки встановлені судом порушення роботодавцем трудових прав позивача, безумовно завдали їй немайнових втрат, а тому суд обґрунтовано, враховуючи характер спору, розмір заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу та підстави ст.237-1 КЗпП України, стягнув на користь позивача 1 000 грн.

Інші доводи відповідача зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу повного товариства «Ломбард «КЕШ» Брила О.І. і компанія» - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

Н.О. Кочкова