Справа № 367/6153/15-ц Головуючий у І інстанції Мікулін А.В.
Провадження № 22-ц/780/3820/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 18 08.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

08 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі: Дрозду Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа: Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публінчого акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_3, Національний банк України про визнання частково недійсним кредитного договору та недійсним іпотечного договору, -

встановила:

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа: Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в позові ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 відмовити, визнати недійсним кредитний та іпотечний договір.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.05.2008 року між відкрити акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір 2619/0508/71-022, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 70 000,00 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 06.05.2008 року по 06.05.2033 року (а.с.6-13).

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу право вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (зареєстрований за №1306,1307 від 25.05.2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_4Г.) (а.с.28-34).

Згідно іпотечного договору від 06.05.2008 року відповідач по справі ОСОБА_2 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру №8, яка знаходиться у місті Ірпінь, Київської області, по вулиці Котляревського, буд. 54. Предмет іпотеки має загальну площу 45,2 кв. м., житлову площу 28,6 кв. м., і складається з двох кімнат у придатному для проживання стані (а.с.20-23).

Крім того, згідно витягу з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (перелік прав вимоги за кредитом) між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25.05.2012 року зазначено кредитний договір №2619/0508/71-022 (а.с.35).

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи А 01 №646833 ПАТ «Дельта Банк» змінено найменування юридичної особи (а.с.36).

Постановою правління Національного банку України від 02.03.2015 року № 150 встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних (а.с.37-38).

Також, суд встановив, що Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», далі АТ «Дельта Банк» , МФО 080236, місцезнаходження: вул. Щорса, 36-Б, м. Київ, 01133 (а.с.39-40). Крім того, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_5 (а.с.41).

Також суд встановив, що загальна заборгованість відповідача по справі станом на 03.08.2015 року, становить 1 134 942 (один мільйон сто тридцять чотири тисячі девятсот сорок дві) грн.. 54 коп. Дана обставина підтверджується копією розрахунку тимчасової адміністрації від 03.08.2015 року (а.с.24).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, в тому числі, заставою.

Окремим видом застави є іпотека застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно зі застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотеко держателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що іпотеко держатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності.

Враховуючи встановлені судом обставини та зазначені вище норми Закону, надаючи юридичну оцінку зібраним доказам по справі, суд вважає, що в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості ОСОБА_2 в розмірі 1 134 942,54 грн. перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором №2619/0508/71-022 від 06.05.2008 р., слід звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру №8, яка знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Котляревського, буд. №54 та належить ОСОБА_2, шляхом визнання права власності на вказаний обєкт нерухомості за ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, на підставі вищенаведеного, так як сторони по кредитному договору №2619/0508/71-022 від 06.05.2008 р. та по іпотечному договору від 06.05.2008 р. дійшли згоди з усіх істотних умов вказаних договорів, тому суд вважає, що дані договори відповідають вимогам та нормам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог по зустрічному позову. Крім того, інші твердження позивача по зустрічному позову не є повністю підтвердженими фактичними доказами.

У звязку з викладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: