АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/9477/14-ц Номер провадження 22-ц/786/2198/16Головуючий у 1-й інстанції Шевська О. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Шевченко І.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 17 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, прохаючи стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу у розмірі 50000 грн. 00 коп., 377340 грн. 00 коп. процентів за користування грошима та судові витрати.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17.09.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено у повному обсязі: стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивачки заборгованість за договором позики та понесені судові витрати у розмірі 431115,80 грн.

Після набрання законної сили заочним рішенням на його виконання було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. Державним виконавцем було вчинено ряд процесуальних дій, спрямованих на виконання вищевказаного заочного рішення.

Ухвалою від 10.06.2016 року заочне рішення від 17.09.2014 року було скасовано, що стало підставою для закриття державним виконавцем 24.06.2016 року виконавчого провадження.

17.06.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду, у провадженні якого перебуває її позов про стягнення боргу за договором позову, із заявою про забезпечення позову, шляхом вилучення та передання на відповідальне зберігання ОСОБА_2 транспортного засобу автомобіля TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_3 на строк до набрання рішенням законної сили.

Ухвалою від 17.06.2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову було відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою, її в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, прохаючи скасувати її та постановити нову ухвалу, якою задовольнити її заяву про забезпечення позову, шляхом вилучення та передачі їй на відповідальне зберігання транспортного засобу автомобіля TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_3 на строк до набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказала, що рішення суду є незаконним та не обґрунтованим, так як відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову на тій підставі, що автомобіль TOYOTA RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_2, не є предметом позову й не може бути переданий на відповідальне зберігання, суд не надав належної оцінки вказаним у заяві доказам й не забезпечив позов іншим передбаченим у ст. 152 ЦПК України способом. Вважає, що у заяві наведено достатні обставини, що свідчать про однозначне ухилення відповідачем від виконання рішення суду у разі задоволення її позову.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, не є предметом спору, а майно, яке не є предметом спору не може бути вилучене та передане на зберігання іншій особі задля забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, проте, частково задовольняючи апеляційну скаргу, виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_2, предметом спору є неповернення їй ОСОБА_3 грошової позики та відсотків за користування грошима, а не транспортний засіб - автомобіль TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, а тому правильним є висновок суду першої інстанції про неможливість задоволення заяви ОСОБА_2 щодо забезпечення позову саме шляхом передання вищевказаного автомобіля їй на відповідальне зберігання.

Колегія суддів вважає також за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України підставою забезпечення позову є можливість утруднення чи неможливість у майбутньому виконання рішення суду. Види забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 152 ЦПК України. Одним з передбачених цією нормою способом забезпечення позову є передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам (пункт 7).

Згідно ч. 7 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

При цьому позивач має довести суду, що саме такий спосіб є доцільним, а також надати гарантії збереження майна іншими особами до вирішення справи.

Із аналізу вищенаведених норм закону випливає, що матеріально - правові відносини, що виникають у зв'язку з передачею на зберігання речі, яка є предметом спору, регулюються загальними положеннями про договір зберігання та ч.2 ст.976 ЦК України.

Зберігачем у цьому разі може бути особа, призначена судом, або особа, визначена за домовленістю сторін, між якими є спір. Однак, це не може бути учасник відповідного спору, тобто зберігач має бути незацікавленою у вирішенні спору особою. Річ передається на зберігання іншій особі за її згодою, якщо інше не встановлено законом. Оскільки наразі законом не встановлено винятків із цього правила, передача особі речі на зберігання здійснюється виключно за згодою зазначеної особи. Зберігач зобов'язується повернути річ, яка є предметом спору, особі, визначеній за рішенням суду або за погодженням усіх сторін, між якими виник спір, а в разі зберігання речі, на яку було накладено арешт державним виконавцем, припинення зберігання здійснюється за постановою державного виконавця.

Отже, заходи забезпечення позову, шляхом передачі спірного автомобіля, що не є предметом спору, на відповідальне зберігання саме ОСОБА_2 також не відповідають положенням ст. 976 ЦК України. За ч. 7 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, а не стороні по справі.

Відповідно до п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно

виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення

виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається відсутність аналізу судом першої інстанції доказів, наданих позивачем на підтвердження своєї вимоги про забезпечення позову, натомість, суд однобоко, лише з підстав неможливості накладення арешту на майно, що не є предметом спору, відмовив у задоволенні заяви взагалі, не розглянувши можливість використати своє право на забезпечення позову іншим способом, що передбачено ч. 2 ст. 152 ЦПК України.

При цьому, зважаючи на докази, що долучені позивачкою до матеріалів заяви про забезпечення позову, колегія суддів вважає доведеним твердження позивача про можливість ухилення відповідачем від виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що невжиття заходів забезпечення позову взагалі, може унеможливити виконання майбутнього рішення суду по даній справі, що є підставою для забезпечення позову.

У нормі ч.1 ст. 153 ЦПК України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа.

З урахуванням того, що цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу перебуває в провадженні Октябрського районного суду м. Полтави, то питання про забезпечення позову іншим способом, відмінним від того про який прохає позивач, має бути розглянуто цим судом.

Виходячи з викладеного, ухвала місцевого суду підлягає скасуванню, а матеріали справи направленню до суду першої інстанції для вирішення питання про забезпечення позову.

Керуючись ст. 303, п.4 ч.2 ст.307, п.3 ч.1 ст. 312, ст.315, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 17 червня 2016 року - скасувати.

Матеріали справи повернути до Октябрського районного суду Полтавської області - для вирішення питання про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.А. Чічіль

Судді: О.Ю. Кузнєцова

ОСОБА_5

З оригіналом згідно: ОСОБА_1