Справа № 409/636/16-ц
Провадження № 22ц/782/342/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, квітня місяця, 20-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів- Карташова О.Ю., ОСОБА_1, за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 березня 2016 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2, зацікавлена особа відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Білокуракинського райуправління юстиції у Луганській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

21.03.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, просила суд встановити факт народження дитини ОСОБА_3, 29 грудня 2014 року, місце народження село Розкішне Лутугинського району Луганської області, матірю якої є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, місце народження село Розкішне Лутугинского району Луганської області, батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, місце проживання село Розкішне Лутугинского району Луганської області.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 березня 2016 року у задоволені заяви ОСОБА_2 про встановлення факту народження дитини було відмовлено повністю.

Із рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 березня 2016 року заявник ОСОБА_2 не погодилась та надала на нього апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення як ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення, яким встановити факт народження доньки ОСОБА_3, 29 грудня 2014 року в селі Розкішне Лутугинського району Луганської області, батьками вказати ії та чоловіка ОСОБА_4

Вислухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до таких висновків. Статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статті 213, 214 ЦПК України вказують на те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні вимог за заявою суд першої інстанції виходив із того, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження народження доньки заявниці, батьками якої є вона та ОСОБА_4, при цьому суд вказав на те, що обставини, на які посилається заявниця не підтверджені належними документами, а надані позивачкою документи суд не бере до уваги, адже вони були видані в порушення Законів та Конституції України.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції повною мірою, адже до них він дійшов без належного дослідження усіх обставин справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», так у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» є зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Крім того, судом першої інстанції не було враховано сучасну практику Європейського суду з прав людини щодо послідовного розвитку зазначеного принципу у своїй практиці, посилання на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду є у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), і як вбачається з висновків ЄСПЛ «консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96), розяснював, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Отже, як вбачається з наведених вище рішень Європейський суд з прав людини визнав за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини у контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки розумів, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачкою було надано копію її паспорта та копію паспорта ОСОБА_4,на якого вона вказує як на батька дитини, копію свідоцтва про народження дитини, що була видана у виконкомі Розкішнянської сільської ради Лутугинського району на бланку із належними реквізитами, проте датування видачі -16 січня 2015 року свідчить про видання цього свідоцтва (а.с. 7), так само видано надана позивачкою копію свідоцтва про шлюб є виданим Артемівським відділом ДРАГС 22 листопада 2014 року у період, коли зазначена територія не перебувала під контролем органів влади України (а.с. 8), довідка про склад родини видана відділом адміністрації Лутугинського району - у період, коли зазначена територія не перебувала під контролем органів влади України. Суд першої інстанції не врахував тут того, що зазначені додатки до позову мають ознаки письмових доказів, сукупність яких може свідчити на користь підтвердження певних обставин, на які посилалась заявниця, зокрема щодо підтвердження факту народження у неї доньки. Стаття 57 ЦПК встановлює, що «доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи», а статтею 64 ЦПК є передбачено, що «письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи…».

Отже, за таких обставин висновки суду першої інстанції про повну відсутність доказової сили у наданих позивачкою письмових доказах є хибними, вони зроблені без врахування того, що до складу тимчасово окупованої території України, визначеної Верховною Радою України, входять тимчасово окуповані території України, особливий правовий режим яких встановлено відповідно до законів України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» і позивачка була суттєво обмежена щодо можливості збору доказів на окупованій території, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації нею цілої низки прав людини, захисту прав її новонародженої дитини.

Що ж до заперечень відділу державної реєстрації актів громадянського стану (а.с. 15) щодо встановлення факту народження дитини, то вони заслуговують на певну увагу лише у їх частині стосовно неможливості встановлення по справі факту перебування у належним чином зареєстрованому шлюбі але оскільки предметом звернення до суду було встановлення саме факту народження, то суд першої інстанції повинен був встановити факт народження дитини, вказати на те, що її матірю є заявниця та відмовити у задоволенні вимог щодо визначення походження від батька, враховуючи при цьому що це питання може бути вирішеним у передбаченому ст. ст. 125, 126, 128 Сімейного Кодексу України порядку і заявниця має право подати заяву про визначення походження від певного батька разом із цим батьком до органів державної реєстрації актів громадянського стану або шляхом предявлення окремого позову до суду.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 315-316 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 березня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким встановити факт народження дитини ОСОБА_3, 29 грудня 2014 року, місце народження село Розкішне Лутугинского району Луганської області, матірю якої є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, місце народження село Розкішне Лутугинского району Луганської області.

У іншій частині заявлених вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Cудді: