Ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Євростандарт-М» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, посилаючись на те, що 01 вересня 2010 року на підставі наказу № 50 він був прийнятий на роботу на посаду технолога до приватного підприємства «Євростандарт-М» (далі - ПП «Євростандарт-М»), про що було зроблено відповідний запис № 36 до трудової книжки. 21 січня 2014 року отримав трудову книжку від відповідача, в якій міститься запис № 41 від 01 жовтня 2013 року про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 6 від 01 жовтня 2013 року. Проте він не писав жодних заяв про звільнення за власним бажанням, жодних наказів про це не отримував і дізнався про своє звільнення безпосередньо 21 січня 2014 року. Отримавши трудову книжку він виявив ще декілька записів в ній про прийняття та звільнення з роботи за ст. 38 КЗпП України, про які раніше не знав, та жодної згоди на те не давав. Позивачу було відомо лише про перший запис № 36 від 01 вересня 2010 року. Також не було відомо про те, що відповідач документально звільняв його нібито за власним бажанням за весь час, поки він фактично працював. Жодного з тих разів не надавався наказ про звільнення та не видавалась йому сама трудова книжка, а підписи, які знаходяться в Книзі обліку трудових книжок відповідача є підробленими, так як він їх не ставив.

Зазначав, що він фактично працював у відповідача починаючи з 01 вересня 2010 року до 24 березня 2013 року на посаді технолога, а з 25 березня 2013 року до моменту незаконного звільнення - на посаді начальника ділянки, про що відповідач не зробив необхідних записів в трудовій книжці.

Станом на 03 грудня 2013 року сума заборгованості по заробітній платі ПП «Євростандарт-М» перед ним складає - 16220 грн., а з урахуванням компенсації (індексу інфляції), яка підлягає стягненню, складає - 27 718,61 грн. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає - 112634,04 грн. Вважає, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, розмір якої оцінив в сумі 10000 грн.

Просив поновити строк, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення; визнати незаконними та скасувати наказ № 56 від 01 листопада 2010 року про звільнення за власним бажанням, наказ № 57 від 01 травня 2011 року про прийняття на посаду технологом до ПП «Євростандарт-М», наказ № 5 від 30 листопада 2012 року про звільнення за власним бажанням, наказ № 2 від 01 травня 2013 року про прийняття на посаду технологом до ПП «Євростандарт-М», наказ № 6 від 01 жовтня 2013 року про звільнення за власним бажанням; поновити його на роботі на посаді технолога в ПП «Євростандарт-М»; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 січня 2014 року в сумі 112634,04 грн.; стягнути заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації (індексу інфляції) в розмірі - 27718,61 грн.; зобов'язати ПП «Євростандарт-М» внести зміни до трудової книжки, шляхом виключення записів: № 37 від 01 листопада 2010 року про звільнення за власним бажанням; № 38 від 01 травня 2011 року про прийняття на посаду технолога; № 39 від 30 листопада 2012 року про звільнення за власним бажанням; № 40 від 01 травня 2013 року про прийняття на посаду технолога; № 41 від 01 жовтня 2013 року про звільнення за власним бажанням; стягнути з ПП «Євростандарт-М» відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з його висновком про те, що матеріалами справи спростовуються доводи, наведені позивачем у позовній заяві. Так, зокрема, у зверненні до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області від 19 лютого 2014 року позивач визнав факт наявності двох записів про роботу у ПП «Євростандарт-М» в трудовій книжці: періоди з 01 вересня 2010 року по 01 листопада 2010 року та з 01 травня 2011 року по 30 листопада 2012 року, тому підстави для скасування наказів № 56 від 01 листопада 2010 року, № 57 від 01 травня 2011 року, № 5 від 30 листопада 2012 року, № 2 від 01 травня 2013 року відсутні. Також актом перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області № 04-01-18/168 встановлено, що ОСОБА_3 працював на підприємстві відповідача і в період з 01 травня 2013 року по 01 жовтня 2013 року з наказом про звільнення з 01 жовтня 2013 року був ознайомлений та трудову книжку отримав в цей же день, заробітна плата виплачена в повному обсязі, в зв'язку із чим також відсутні підстави для визнання незаконним наказу № 6 від 01 жовтня 2013 року про звільнення за власним бажанням.

Крім того, враховуючи наявність доказів отримання позивачем під підпис трудової книжки 01 жовтня 2013 року, відсутні підстави для поновлення останньому строку для звернення до суду згідно ст. 233 КЗпП України, адже позов подано лише 07 жовтня 2014 року.

Також апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди за безпідставністю.

З таким висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильно встановлені фактичні обставини справи, що полягає у неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи (ст. 309 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 згідно наказу № 50 від 01 вересня 2010 року прийнято на посаду технолога на ПП «Євростандарт-М»; згідно наказу № 56 від 01 листопада 2010 року - звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 01 листопада 2010 року; відповідно до наказу № 57 від 01 травня 2011 року - прийнято на посаду технолога; згідно наказу № 5 від 30 листопада 2011 року - звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України; відповідно до наказу № 2 від 01 травня 2013 року - прийнято на посаду технолога; згідно наказу № 6 від 01 жовтня 2013 року - звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 11, 48-53).

З наказу (розпорядження) ПП «Євростандарт-М» № 6-00000044 про припинення трудового договору (контракту) від 01 жовтня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 було звільнено за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), з наказом був ознайомлений 01 жовтня 2013 року (а.с. 53).

19 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся з письмовою заявою до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області, про проведення перевірки ПП «Євростандарт-М» щодо факту порушення останнім вимог законодавства про працю, а саме: невідповідність ведення кадрової документації записам про строки прийому та звільнення його з підприємства, невідповідність запису про посаду з урахуванням виконаної роботи, невиплата заробітної плати за період роботи та відсутність перерахування внесків до Пенсійного фонду України (а.с. 23 - 25).

Згідно акту перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області № 04-01-18/168 встановлено, що згідно наказу від 01 травня 2013 року № 2 ОСОБА_3 було прийнято до ПП «Євростандарт-М» на посаду технолога, а згідно наказу від 01 жовтня 2013 року № 6-00000044 - звільнено за ст. 38 КЗпП України.

Перевіркою було виявлено порушення ч. 1 ст. 116 та ст. 117 КЗпП України в частині невиплати при звільненні ОСОБА_3 матеріальної компенсації за дні невикористаної відпустки за період роботи з 01 травня 2013 року по 27 вересня 2013 року та п. 2.5 гл. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, в якому визначено, що із кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці ( а.с. 61-72) .

За вищезазначені порушення трудового законодавства на посадових осіб відповідача було накладено дисциплінарне стягнення відповідно до вимог статей 147 - 149 КЗпП України (а.с. 72, 73).

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вважаючи, що його права порушено, позивач звернувся із позовом до суду на підставі вказаних вище норм та просив поновити, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк у справах про звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин цього строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Вирішуючи спір в частині вимог про поновлення на роботі та визнання незаконними наказів про звільнення, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду про те, що обставини підстав звільнення за власним бажанням позивача, отримання розрахунку та трудової книжки при звільненні підтверджуються матеріалами справи та актом перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області № 04-01-18/168, при цьому зазначено висновок, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього. Фактичні дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Разом з тим, вирішуючи спір, апеляційний суд вказаних вимог закону не дотримався.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що жодних заяв на звільнення за власним бажанням не писав, про ознайомлення з наказами про звільнення та отримання трудової книжки не розписувався.

Крім того, в акті перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області № 04-01-18/168 встановлено порушення п. 2.5 гл. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, а саме, відсутність підпису працівника в особистій картці про ознайомлення із внесенням запису до трудової книжки про прийняття на посаду технолога на підставі наказу від 01 травня 2013 року № 2 (а.с. 70).

В матеріалах справи оригінали або копії вказаних заяв про звільнення позивача відсутні, вони судом не досліджувались.

Апеляційний суд цьому факту належної оцінки не дав та вирішив спір в цій частині лише на підставі копій наказів про звільнення та копії сторінок Книги обліку руху трудових книжок із підписом позивача про ознайомлення та отримання.

Проте в суді першої інстанції позивач просив провести судову почеркознавчу експертизу вказаних підписів на підставі ст. 143 ЦПК України, про що також зазначав у апеляційній скарзі.

Апеляційний суд всупереч вимогам статей 212 - 214 ЦПК України залишив поза увагою те, що вказане клопотання не розглянуто місцевим судом та під час ухвалення рішення мотивів відхилення не викладено.

Однак заперечення факту особистого ознайомлення ОСОБА_3 з наказами про звільнення та отриманням трудової книжки ставить під сумнів його підписи, у зв'язку із чим є необхідність проведення експертизи. Проте право на подання клопотання про призначення експертизи до апеляційного суду відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України ОСОБА_3 судом роз'яснено не було.

Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги те, що у трудових правовідносинах з урахуванням суті позовних вимог виконання вимог трудового законодавства доводить роботодавець, а не звільнений працівник.

Заперечуючи проти позову та вказуючи на неможливість надити оригінали документів щодо оформлення трудових відносин із ОСОБА_3 відповідач надав на обґрунтування своїх доводів, зокрема, довідку Ленінського РВ ДМУ ГУМВС Україні в Дніпропетровській області від 05 липня 2014 року, в якій вказано, що 01 липня 2014 року до Ленінського РВДМУ надійшла заява від директора ПП « Євростандарт» Масляного Р.О. про викрадення ОСОБА_3 в період часу з 02 жовтня 2013 року до 20 лютого 2014 року, зокрема, наказів про прийом на роботу та звільнення, заяв про прийом та звільнення з роботи, книги обліку руху трудових книжок та інше. Заява внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 липня 2014 року кримінальне провадження № 0002394 (а.с. 101, 102).

Вищевказаний документ не є належним та допустимим доказом в розумінні статей 58 та 59 ЦПК України, що підтверджує відсутність вини роботодавця у порушенні трудових прав працівника.

Апеляційний суд у порушення вимог статей 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, отже не повно та не всебічно з'ясував усі обставини, які мають істотне значення для вирішення справи, не дотримався вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Таким чином, ухвала апеляційного суду не може бути визнана законною і обґрунтованою і на підставі ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська