Справа 206/277/16-ц
Провадження 2/206/275/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" липня 2016 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Ременяк М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання права власності на земельну ділянку,

встановив:

19 січня 2016 представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_6 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 29 вересня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_7 придбали у рівних частинах кожний житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ вул. Дитинства буд. 54, та розташований на земельній ділянці площею 693кв.м

На момент укладання договору ОСОБА_4 не повідомила позивачів про той факт, що земельна ділянка, на якій знаходиться домоволодіння, що є предметом договору купівлі-продажу перебуває у її власності.

Про цей факт позивачам стало відомо під час підготовки документів для подальшої приватизації земельної ділянки. Довідкою із Управлінні Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області підтверджується, що на момент укладання договору купівлі-продажу домоволодіння, а саме на 29 вересня 2001 року, земельна ділянка площею 0,0695 га. яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства б. 54, перебувала у власності відповідача на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 21.04.1999 року, номер державної реєстрації 026032.

ОСОБА_7, помер 16 липня 2013 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 липня 2014 року ОСОБА_2, з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовилась мати померлого ОСОБА_1, отримала у спадок 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями № 54 розташованого по вул. Дитинства у м. Дніпропетровську.

Тому, враховуючи той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2001 року придбали у ОСОБА_4 в рівних частинах кожний, житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, б. 54, та розташований на земельній ділянці площею 693кв.м., а ОСОБА_2 (донька померлого ОСОБА_7В.) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 липня 2014 року успадкувала 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями № 54 розташованого по вул. Дитинства у м. Дніпропетровську, набули в рівних частинах кожний право власності на земельну ділянку площею 0,0695 га. яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, б. 54, та перебувала у власності відповідача на момент укладання договору купівлі-продажу домоволодіння, на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 21.04.1999 року, номер державної реєстрації 026032.

На підставі викладеного просить суд визнати право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах кожній з підстав набуття 29 вересня 2001 року права власності на житловий будинок, що розташований за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, б. 54, який розташований на даній земельній ділянці у розмірі 0,0695 га. (а.с.3-4).

Позивач ОСОБА_1, яка також була допитана у якості свідка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що в 2001 році вирішили з сином придбати будинок по вул. Дитинства. Нотаріус сказала, що ми автоматично придбали і земельну ділянку. Сказали, що земельна ділянка належить ОСОБА_4. Після смерті сина почали переоформлення документів на унуку. Звернулися до відповідачки але вона відмовилася підписувати документи. Нотаріус роз'яснювала, що вони мають право на землю. Сума була погоджена, за земельну ділянку відповідач нічого не казала. Про приватизацію землі за відповідачем не знала. В 2010 році вже знала, що земельна ділянка рахується за відповідачем.

Представник позивачів ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просив суд задовольнити позов. Зазначив, що позивач не знає всі юридичні формальності. Вона зверталася щодо оформлення технічної документації на землю.

Також представник позивачів 14.07.2016 року надав до суду письмові пояснення в яких зазначає, що строк позовної давності розпочався з моменту коли особа довідалась про порушення свого права, цей момент настав коли позивачі отримали відповідь з Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, (про те, що земельна ділянка площею 0,0695 га., яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, б 54, перебуває у власності відповідача на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 21.04.1999 року. Відповідачка повідомила суду, що при укладанні договору купівлі домоволодіння, пояснювала позивачу про те, що зазначена земельна ділянка на якій розміщене це домоволодіння перебуває у її приватній власності. На письмовий запит суду нотаріус, що посвідчував зазначений договір купівлі-продажу пояснив у листі відповіді на запит, що відповідно до інструкції якою він керувався на той час він повинен був розяснювати всі правові питання сторонам правочину. Але це лише припущення нотаріуса і пояснення, що напевно ним було все розяснено, це не є беззаперечним доказом, що так воно і відбулося. Також сам нотаріус не забажав прибути до суду та під присягою надати правдиві покази, пославшись лише на порядок його дій передбачених відповідною інструкцією. Також сама відповідачка не забажала скористатися своїм правом та надати покази суду в якості свідка та бути попередженою за дачу завідомо неправдивих показів, обмежилась лише усною розповіддю її версії. Натомість позивачка забажала дати суду пояснення в якості свідка та після попередження її про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показів, пояснила суду, що ані відповідачка ані нотаріус не повідомляли їй про той факт, що земельна ділянка яка знаходиться під домоволодінням по вул. Дитинства, 54, на момент укладання договору його купівлі-продажу перебувала у власності ОСОБА_4. А також на підтвердження своїх намірів приватизувати земельну ділянку та впевненість позивачки про те, що ця земельна ділянка перебуває в комунальній власності, було надано суду для огляду технічну документацію розроблену, за вимогою позивачки ТОВ «Бізнес Експерт» з метою подальшої приватизації земельної ділянки розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, б 54. Договором купівлі-продажу від 29 вересня 2001 року передбачено лише, що домоволодіння розташоване на земельній ділянці. Тому, виходячи з положень пленуму до 1 січня 2002 року при укладенні договору купівлі-продажу домоволодіння додаткового укладання відповідного договору купівлі-продажу на земельну ділянка на якій було розміщено домоволодіння не було потрібно, відповідне право власності або користування земельної ділянки переходило автоматично до нового власника домоволодіння (а.с.74-75).

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачами пропущено строк позовної давності.

Представник відповідача надав до суду відповідну заяву яку обґрунтовує тим, що в тексті позовної заяви позивачі навмисно намагаються ввести суд в оману щодо обставин справи. Про той факт, що земельна ділянка, на якій знаходиться домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, буд. 54, що є предметом купівлі - продажу, перебуває у власності відповідача, позивачі знали ще до моменту підписання договору купівлі-продажу у нотаріуса. Також при укладанні угоди купівлі-продажу будинку приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_5 попереджала позивачів про необхідність подальшого переоформлення земельної ділянки. Але, за їх словами, у зв'язку із відсутністю коштів на переоформлення, вони вирішили відкласти цю процедуру на інший строк. ОСОБА_4, після укладення договору, ще майже п'ять років намагалася умовити позивачів переоформити на себе земельну ділянку, але вони навіть відмовлялися з нею розмовляти. В результаті, в 2002 році, коли працівникам КЗ "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" ДОР наділяли у власність земельні ділянки на березі р. ОСОБА_6, ОСОБА_4 було відмовлено у виділенні земельної ділянки, так як за даними земельного кадастру, за нею вже значилась у власності земельна ділянка. Тобто про порушення своїх законних прав і інтересів позивачі фактично дізнались понад 15 років потому, але позов про визнання права власності на земельну ділянку подали тільки зараз. Відповідач вважає, що до позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 «про визнання права власності на земельну ділянку», необхідно застосувати строк позовної давності, оскільки позивачі не просили суд поновити строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви (а.с.35).

Відповідач ОСОБА_4 пояснила, що оскільки земля була приватизована ще у 1999 році їй видали два витяги на будинок і на землю. Позивач ОСОБА_1 та її покійний син все знали. Але на той час вони не мали кошів на оформлення земельної ділянки. Так дійсно вона мала намір продати і будинок і землю але позивач сама відмовилася. Нотаріус також все роз'яснювала.

Представник відповідача ОСОБА_8 зазначив, що позивач звернулася за переоформленням землі лише у 2015 році, 14 років їй це не було потрібно, всі строки звернення до суду пропущені. Наполягав на застосуванні строків позовної давності.

Третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, повідомлялась належним чином, надала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. Зазначила, що як оформлювався договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, 54 від 29 вересня 2001 року за реєстром № 1361, вона не памятає та може розяснити порядок оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості на той час. Перед тим, як оформити договір купівлі-продажу житлового будинку, вона завжди запитую, чи приватизована земельна ділянка. Якщо вона приватизована, роз'яснює, що її теж треба оформити на покупця. На той момент оформлення одночасно житлового будинку та земельної ділянки не було обов'язковим і перевірити приватизована або ні земельна ділянка нотаріусу не було можливості (а.с.41).

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 29 вересня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_7 придбали у рівних частинах кожний житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ вул. Дитинства буд. 54, та розташований на земельній ділянці площею 693кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим 29.09.2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 1361 (а.с.11).

16 липня 2013 року помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 514174 від 26 липня 2013 року, актовий запис 647 (а.с.12).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою ОСОБА_3 та померлого ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 173901 від 09 жовтня 2002 року, актовий запис № 408 (а.с.13).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 липня 2014 року виданого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1243 ОСОБА_2, з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовилась мати померлого ОСОБА_1, отримала у спадок 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями № 54 розташованого по вул. Дитинства у м. Дніпропетровську (а.с.10).

З довідки наданої Управлінням Держгеокадастру у м. Дніпропетровську від 23.12.2015 року № 03-09/231215/15 наданої ОСОБА_2 вбачається, що за наявними в Управлінні даними в Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська станом на 01.01.2013 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0695 га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, буд. № 54 за гр. ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 21.04.1999 р., номер державної реєстрації 026032 (а.с.17).

З наданих квитанцій про сплату земельного податку за період з 2006-2015 року вбачається, що сплачували ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а.с.23-25).

З відповіді Управлінням Держгеокадастру у м. Дніпропетровську від 06.06.2016 року № 9-411-02-2051/2-6 вбачається, що зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0695 га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, буд. № 54 за ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому міської радим від 25.02.1999 р., номер державної реєстрації 026032 від 21.04.1999р., кадастровий номер :09:396:0009 (а.с.67-69).

Відповідно до відповіді Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 17.06.2016 року № 14728/9/04-64-13-02 вбачається, що відповідно до технічного паспорту від 20.09.2001 року на домоволодіння за адресою: вул. Дитинства ,54 землекористувачами земельної ділянки площею 700кв.м є: ОСОБА_1 1/2 частка (350кв.м), ОСОБА_7 1/2 частка ( 350кв.м). Згідно п.286.5 ст. 286 Податкового кодексу України, ОДПІ було сформовано податкове повідомлення-рішення ОСОБА_7 (код НОМЕР_1 ) за 2013-2015 рр. та ОСОБА_1 (код НОМЕР_2) за 2013-2015 рр. В результаті аналізу наявної податкової інформації щодо правильності обчислення земельного податку встановлено факт неправомірного нарахування податку ОСОБА_7 за 2014-2015 рр. та ОСОБА_1 за 2013-2015 рр., а саме: ОСОБА_7, помер 18 листопада 2013 року; ОСОБА_1 на підставі пп.281.1.3 п.281.1 ст.281 Податкового кодексу України звільняється від сплати земельного податку (пенсіонер за віком). Станом на 01.01.2016 року нарахування скасовані (а.с.70).

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні доказами, суд приходить до наступного.

Спірні правовідносини регулюються нормами Земельного кодексу Української РСР в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме 2001р.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу Української РСР (1990 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Статтею 67 Земельного кодексу Української РСР (1990 року) визначено, що громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України, передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено в судовому зсіданні про той факт, що земельна ділянка, на якій знаходиться домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, буд. 54, перебуває у власності відповідача ОСОБА_4, позивачам було відомо ще при укладанні договору купівлі-продажу домоволодіння, тобто у 2001 році. Також при укладанні договору купівлі-продажу будинку приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_5 попереджала позивачів про необхідність подальшого переоформлення земельної ділянки.

Крім того, допитана в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 у якості свідка зазначила, що у 2010 році вона знала, що земельна ділянка належить відповідачу на праві приватної власності. При укладанні договору купівлі-продажу відповідач їй казала, що вони можуть переоформити земельну ділянку після купівлі будинку. А також почали оформлювати документи після смерті сина у 2013 році на унуку і вже тоді зверталися до відповідачки щодо землі.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист за для реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»)

В силу ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Враховуючи наведене, беручи до уваги заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 30. 67 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), ст.ст. 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 48, 10, 11, 18, 5764, 88, 131, 208, 209, 212215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.О. Сухоруков