Справа №488/1286/14-ц 25.04.2016 25.04.2016 25.04.2016
Справа №22-ц/488/1286/14-ц Головуючий у першій інстанції Селіщева Л.І.
Провадження №22ц/784/628/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В. Категорія 27
УХВАЛА

Іменем України

25 квітня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 -

ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4, подану через представника ОСОБА_6, заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2014 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») пред'явило позов до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту за №0, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 33 000 швейцарських франків, зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 8.99% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 06 лютого 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, банком з ОСОБА_5 07 лютого 2007 року було укладено договір поруки №94581, за умовами якого останній зобов'язався в повному обсязі відповідати за борговими зобов'язаннями ОСОБА_4

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що станом на 21 лютого 2014 року відповідачі не виконують своїх договірних зобов'язань, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість в загальному розмірі 20 490 швейцарських франків 79 сантимів, що за курсом НБУ станом на 21 лютого 2014 року становить 203 402 грн. 75 коп. та судові витрати у справі.

Заочним рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2014 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволені в повному обсязі.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 07 лютого 2007 року в загальному розмірі 203 402 грн. 75 коп., що еквівалентно 20 490 швейцарських франків 79 сантимів з яких:

-16 224 швейцарських франків 32 сантими, що еквівалентно 161 051 грн. 44 коп. - заборгованість за кредитом;

-3 359 швейцарських франків 57 сантимів, що еквівалентно 33 348 грн. 92 коп. - заборгованість по процентам;

-602 швейцарських франків 37 сантимів, що еквівалентно 5 979 грн. 45 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту;

-304 швейцарських франків 53 сантима, що еквівалентно 3 022 грн. 94 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 20 січня 2016 року заява ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, в особі свого представника ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «УкрСиббанк» у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0, що укладений 07 лютого 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк».

Дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існують договірні правовідносини, умови якого порушила відповідач ОСОБА_4, а тому, відповідно до положень ст.ст.525-526,530,551, 553-554,611,615,625,1046-1050,1054,1055 ЦК України, умов кредитного договору та договору поруки вона і поручитель ОСОБА_5 повинні відповідати за неналежне виконання зобов'язання і нести негативні наслідки таких їх дій, а саме, сплатити заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами, а також неустойку, у вигляді пені.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з такими висновки суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, вважає їх обґрунтованими й законними, з огляду на наступне.

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Отже, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити визначену суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання.

За приписами ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що 07 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 у простій письмовій формі укладено договір про надання споживчого кредиту за №0, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику 33 000 швейцарських франків строком до 06 лютого 2017 року під 8.99 % річних (а.с.6-13).

У п.1.4 договору визначено, що кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника), а саме на поточні потреби.

Погашення кредиту мало відбуватися відповідно до графіка, який є невід'ємною частиною договору (Додаток №1). Даним графіком платежів, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено щомісячними платежами, а тому посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на невизначеність умовами договору розміру щомісячного платежу є безпідставними та спростовується вищевказаними документами.

В цей же день, з метою забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань банком з ОСОБА_5 укладено договір поруки за №94581, за яким останній поручився відповідати за невиконання позичальником зобов'язань в повному обсязі (а.с.18-19).

Банк виконав свої зобов'язання за договором належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти, в розмірі передбаченим договором про надання споживчого кредиту.

Відповідач ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором щодо повернення кредитних коштів не виконала належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість за вказаним договором, яка станом на 21 лютого 2014 року становить 20 490 швейцарських франків 79 сантимів і складається із:

-16 224 швейцарських франків 32 сантими, що еквівалентно 161 051 грн. 44 коп. - заборгованість за кредитом;

-3 359 швейцарських франків 57 сантимів, що еквівалентно 33 348 грн. 92 коп. - заборгованість по процентам;

-602 швейцарських франків 37 сантимів, що еквівалентно 5 979 грн. 45 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту;

-304 швейцарських франків 53 сантима, що еквівалентно 3 022 грн. 94 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.

Отже, проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суд першої інстанції, з урахуванням мети правочину, відносин між сторонами, поведінки сторін та обставин, що мають значення, правильно вважав, що між сторонами був укладений договір про надання споживчого кредиту, що свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин, а тому виходячи із факту порушення позичальником зобов'язань по обумовленому договору, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

При цьому, рішення суду в частині розміру заборгованості, її складових та грошової одиниці визначення боргу сторонами не оскаржується.

Твердження представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 щодо неналежності наданих розрахунків позивача, з огляду на те, що вони підписані тільки представником банком, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки представник є повноваженою особою банку, яка надає відповідні докази.

Окрім того, відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, на підтвердження існуючої заборгованості за договором про надання споживчого кредиту позивач надав розрахунок заборгованості станом на 21 лютого 2014 року, в якому зазначено загальний розмір заборгованості та її складових (вказаний розрахунок відповідачем не спростований та не наданий останнім інший).

Також позивач надав виписку з особового рахунку позичальника за період з 07 лютого 2007 року по 10 лютого 2014 року, яка є первинним банківським документом та містить відомості про суму здійснених клієнтом платежів. Вказана виписка досліджена апеляційним судом та з якої встановлено, що позичальником несвоєчасно та не в повному обсязі проводилась оплата заборгованості за вказаним договором шляхом здійснення періодичних платежів, а грошові кошти, які надходили від нього розподілялися позивачем саме на погашення заборгованості за договором.

Окрім того, колегія суддів не погоджується з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що банк не мав права на видачу кредиту в іноземній валюті, виходячи з наступного.

Конституція України зазначає, що грошовою одиницею України є гривня (ст.99 Конституції України).

Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні іноземної валюти.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

При цьому, згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року (з наступними змінами та доповненнями) кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 вказаного Закону визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року (далі - Декрет), який передбачає, що операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету.

За змістом п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року №1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

В частині вимог пп. «в» п.4 ст.5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлені межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 березня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління Національного банку України №275 від 17 липня 2001 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за №730/5921 та яке діяло на час виникнення спірних правовідносин) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Для позичальників-фізичних осіб не вимагається ліцензій для отримання кредитних коштів в іноземній валюті.

З матеріалів справи вбачається, що у банка, на час видачі кредиту, була наявна банківська ліцензія №57 від 28 жовтня 1991 року та письмовий дозвіл №75-2 з додатком від 19 листопада 2002 року, видані Національним Банком України на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України і, як наслідок - використовувати іноземну валюту в якості засобу платежу за кредитними договорами.

Отже, на думку колегії суддів, надання позивачем кредиту в іноземній валюті не суперечило діючому законодавству, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, і не свідчить про недійсність укладеного кредитного договору.

До того ж, повернення кредиту в іноземній валюті та використання фізичними особами валюти (в даному випадку відповідачем) при погашенні заборгованості за кредитним договором не заборонено законом.

Доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів на підтвердження видачі та отримання кредитних коштів саме позичальником не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1.5 кредитного договору, надання кредиту здійснюється шляхом переказу (зарахування) банком коштів на поточний рахунок позичальника. Умови відкриття, ведення та закриття поточного рахунку, тарифи та всі суми коштів, які позичальник має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням визначаються договором банківського рахунку, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та позичальником, за умовами якого останньому було відкрито поточний рахунок НОМЕР_1.

Кредитор зобов'язаний надати позичальнику кредит шляхом здійснення переказу суми кредиту. Після зарахування суми кредиту на поточний рахунок позичальника та сплати позичальником всіх комісій кредитору, останній має право самостійно розпоряджатися коштами, що є на його рахунку, у тому числі дати доручення кредитору на видачу готівки або на безготівковий переказ коштів кредиту.

З оглянутих в апеляційній інстанції документів, що були надані представником позивача убачається, що на підставі заяви ОСОБА_4, кредитним комітетом банку 22 січня 2007 року було прийняте рішення - надати останній споживчий кредит у розмірі 33 000 швейцарських франків строком на 120 місяців під 8.99% річних (протокол засідання кредитного комітету Відділення №702 Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» за №121 від 22 січня 2007 року) (а.с.139-140).

На підставі договору банківського рахунку НОМЕР_2 від 06 лютого 2007 року позичальнику відкрито поточний рахунок НОМЕР_1 на який і було перераховано кредитні кошти, що підтверджується розпорядженням на видачу кредиту від 07 лютого 2007 року, підписаним начальником Відділення №702 Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» та випискою по вказаному рахунку за 07 лютого 2007 року (а.с.141,132,133).

Окрім того, твердження представника відповідачів ОСОБА_6 про те, що кредитні кошти позичальником не отримувались спростовуються також випискою з особового рахунку позичальника, витребуваною апеляційним судом (а.с.142-155).

Посилання в апеляційній інстанції на те, що ОСОБА_4 взагалі не було відомо про те, що ОСОБА_5 було отримано кредитні кошти, також не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Твердження представника відповідачів ОСОБА_6 про те, що рішення суду незаконне та необґрунтоване з посиланням на те, що ОСОБА_4 кошти в кредит не отримувала та договір є неукладеним, спростовуються підписаною позичальником заявкою на отримання кредиту, договором про надання споживчого кредиту, відповідно до якого вона уклала з банком кредитний договір та отримала у користування кредитні кошти.

Посилання апеляційної скарги на недійсність кредитного договору також не заслуговує на увагу, оскільки таких позовних вимог відповідачі не заявляли і вони не були предметом судового розгляду, як і не можуть бути предметом розгляду в апеляційній інстанції клопотання представника відповідача про встановлення факту не укладення кредитного договору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану через представника ОСОБА_6 - відхилити, а заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина