Справа № 302/403/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

21 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі КУХТІ М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 14 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» 04.04.2015 звернулося до суду з позовом до позичальника за кредитним договором від 22.11.2007 № 014/4081/82/36835, яка на час укладання договору мала прізвище, імя та по-батькові «Шкелебей Лариса Василівна», а після укладення 05.01.2012 шлюбу має прізвище, імя та по-батькові «Олексик Лариса Василівна», про стягнення боргу і мотивувало його наступним.

На підставі зазначеного вище договору ВАТ «ОСОБА_1 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_1 Аваль», надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 80000,00 грн строком по 21.11.2017 зі сплатою 13,5% річних, у подальшому до кредитного договору укладалися додаткові угоди щодо змін в умовах кредитування: встановлення «кредитних канікул», продовження строку кредитування до 21.11.2023 тощо. Банк свої зобовязання виконав, тоді як позичальник свої порушив, заборгованість станом на 13.03.2015 склала загалом 94633,42 грн, а саме: за кредитом 70255,91 грн, за відсотками 8158,19 грн, пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків 16219,32 грн.

Посилаючись на ці обставини, на передбачене законом і договором право дострокової вимоги боргу, позивач просив стягнути на свою користь із відповідача заборгованість за кредитним договором від 22.11.2007 № 014/4081/82/36835 у розмірі 94633,42 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом 70255,91 грн, за відсотками 8158,19 грн, пені 16219,32 грн, а також стягнути з відповідача у відшкодування витрат по оплаті судового збору 946,33 грн.

Рішенням Міжгірського районного суду від 14.05.2015 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» 83414,10 грн заборгованості за кредитним договором від 22.11.2007 № 014/4081/82/36835, а також 834,14 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржила рішення суду, вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, зокрема, на:

відсутність підписів позичальника в додаткових угодах до кредитного договору;

порушення прав позичальника як споживача банківських послуг, оскільки його не було ознайомлено з Умовами кредитування, які повинні були бути невідємною частиною кредитного договору, що кредитором не було дотримано, позичальника не було ознайомлено про орієнтовну сукупну вартість кредитування, про переваги та недоліки схем кредитування, від нього було приховано повну та обєктивну інформацію щодо кредиту, було введено в оману і т.ін.;

Умов надання споживчого кредиту «Розстрочка» та «Стандарт» позичальнику, а також суду не було надано, тоді як саме ці умови кредитування мав на увазі позичальник укладаючи договір;

кредитний договір, що був укладений між сторонами, а також додатки до нього не відповідають вимогам закону, договір був укладений під впливом помилки та обману (ст.ст. 229, 230 ЦК України);

відповідачем не було отримано від банку вимоги про усунення порушення з виплати кредиту, що є підставою для відмови в позові;

суд не врахував правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 11.03.2015 у справі 6-16цс15 щодо того, що «відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не могла бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішення цього спору».

Виходячи з наведеного, відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Позивач рішення суду не оскаржує, у письмових запереченнях на апеляцію вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Банк посилається, серед іншого, на те, що діяв правомірно, відповідно до закону та умов договору, тому обґрунтовано вимагав дострокового повернення боргу, що виник внаслідок порушення відповідачем кредитних зобовязань і не спростований.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільну справу № 302/943/15-ц і додану до неї кредитну справу за договором від 22.11.2007 № 014/4081/82/36835, суд приходить до такого.

З наявного у справі Свідоцтва про шлюб, виданого Відділом ДРАЦС Міжгірського райуправління юстиції Закарпатської області 05.01.2012, інших документів, убачається, що ОСОБА_3 уклала 05.01.2012 шлюб із ОСОБА_4, після реєстрації шлюбу прізвище дружини «Шкелебей» змінене на «Олексик» (а.с. 39-41).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобовязань у редакції, чинній на час їх виникнення, за замістом яких цивільні права та обовязки, що виникають з кредитного договору, повинні належно виконуватися; особа здійснює свої права та виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; позичальник зобовязаний повернути кредитору заборговане, сплатити проценти, а той управі вимагати (за відповідних умов достроково) борг, сплати неустойки; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 611, 614, 623-626, 629, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054). Правомірність правочину презюмується (ст. 204 ЦК України).

Встановлено, що за кредитним договором від 22.11.2007 № 014/4081/82/36835 Відкрите акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль», надало ОСОБА_2 (у договорі ОСОБА_3В.) кредит у розмірі 80000,00 грн строком по 21.11.2017 зі сплатою 13,5% річних (а.с. 10-15, 28-30). Виконання зобовязань позичальника було забезпечено іпотекою належної йому квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11-14 т. 1), про що сторони уклали договір іпотеки № 014/4081/82/36458, посвідчений 22.11.2007 приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 481.

10.09.2009 була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, якою сторони врегулювали порядок сплати заборгованості позичальника, шо виникла (а.с. 17-21, а.с. 34-36 справи № 302/943/15-ц), а 30.08.2010 була укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору, якою сторони подовжили строк кредитування по 21.11.2023, врегулювали питання, повязані зі сплатою заборгованості позичальника, що виникла, сплатою відсотків тощо, пунктом 5 цієї додаткової угоди позичальник підтвердив, до повідомлений письмово про всі умови споживчого кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, не має зауважень і претензій щодо цієї інформації, яка є повною, достовірною та своєчасною (а.с. 22-23, а.с. 13-14 справи № 302/943/15-ц). Необхідні зміни вносилися й до іпотечного договору. Ці додаткові угоди підписані позичальником, іпотекодавцем, оригінали угод знаходяться в кредитній справі та оглянуті апеляційним судом, надавалися такі для огляду і в суді першої інстанції у присутності відповідача (а.с. 49, 50).

Позичальник порушив свої зобовязання за договором, банк вимогою від 29.08.2014 № 114.0.0.00./15-3555 зажадав від нього дострокового погашення всього заборгованого (а.с. 24), однак, доказів одержання позичальником цієї вимоги в справі немає. У подальшому кредитор визначив борг станом на 13.03.2015 у розмірі 94633,42 грн, з яких заборгованість: за кредитом 70255,91 грн, за відсотками 8158,19 грн, пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків 16219,32 грн (а.с. 6-9).

Право дострокової вимоги боргу у разі порушення кредитного зобовязання позичальником, сплати неустойки ґрунтується як на вищенаведених нормах закону, так і на положеннях чинного кредитного договору (п.п. 5.5., 6.5. та ін.), право вибору способу захисту своїх цивільних прав та інтересів належить особі, право якої порушене, право на звернення до суду по відповідний захист гарантується (ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, інші норми законодавства) і не обмежується можливістю поряд із судовим врегульовувати спірні відносини й позасудовим порядком. Право обирати конкретний спосіб судового захисту належить виключно позивачеві. Тож попри відсутність доказу одержання боржником досудової вимоги про погашення боргу кредитор управі звернутися із відповідними вимогами безпосередньо до суду.

ОСОБА_2 оспорила дійсність кредитного договору від 22.11.2007 № 014/4081/82/36835 з підстав невідповідності його вимогам закону, порушення її прав як споживача фінансових послуг, неналежного інформуванням її про умови кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, укладення договору під впливом помилки та обману тощо, посилалася на обґрунтування свої вимог і на постанову Верховного Суду України від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15 (а.с. 1-8 справи № 302/943/15-ц). Тобто, позичальник предявив до кредитора вимогу про визнання договору недійсним по суті з тих самих підстав, з яких оскаржив апеляційним порядком рішення суду в справі, що розглядається. До вирішення по суті справи № 302/943/15-ц провадження в даній справі зупинялося ухвалою апеляційного суду від 22.01.2016 (а.с. 119-120).

Рішенням Міжгірського районного суду від 30.11.2015, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Закарпатської області від 10.03.2016 і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016, у позові ОСОБА_2 до ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним відмовлено (а.с. 131-133, а.с. 66-68, 106-108, 161-162 справи № 302/943/15-ц). Судовими рішеннями встановлено, що:

сторони кредитного договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов;

вважали його умови зрозумілими та справедливими;

позичальник своїм підписом у складених банком документах засвідчив свою обізнаність із умовами кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту і т.ін.;

твердження позивача про введення його в оману безпідставні;

позичальник у своїх інтересах ініціював зміни в умовах кредитування та укладання додаткових угод до кредитного договору;

доказів порушення прав позичальника як споживача немає, як немає й підстав для визнання кредитного договору недійсним, мотиви, наведені позивачем, який є фаховим юристом (нотаріусом), необґрунтовані й надумані.

Отже, не було встановлено вад волі позичальника при укладанні договору.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими і підлягають виконанню на всій території України; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ст. 14 ч. 1, ст. 61 ч. 3, ст. 223 ч. 2 ЦПК України).

Таким чином, основний зміст доводів ОСОБА_2, якими мотивувалася її апеляційна скарга, одержав оцінку в чинних судових рішеннях, ухвалених у справі за позовом позичальника, що його він предявив на захист своїх прав, які вважав порушеними. Справи повязані між собою, правова позиція в них позичальника однакова по суті, спори виникли з одного й того ж правочину, між тими самими сторонами, у справі № 302/943/15-ц зясовувалися та перевірялися ті самі обставини, досліджувалися ті самі докази, що і в справі, рішення в якій наразі переглядається апеляційним порядком. За таких умов, сторони не вправі оспорювати в даному процесі факти і правовідносини, що були встановлені судом у справі № 302/943/15-ц, а суд апеляційної інстанції зобовязаний враховувати за наведеними вище правилами цивільного процесуального закону відповідні судові рішення та не вправі їх ревізувати.

Стосовно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 11.03.2015 у справі 6-16цс15, слід констатувати, що і ця обставина оцінювалася судами в іншій справі, позаяк була одним із доводів позову ОСОБА_2 Поза тим, колегія суддів звертає увагу сторони на те, що відповідна позиція була висловлена у контексті питання про збільшення позовної давності у кредитному договорі, укладеному за правилами договору приєднання (ст. 634 ЦК України), за її змістом умову про збільшення позовної давності не можна вважати складовою частиною кредитного договору, якщо згода із нею не засвідчена підписом позичальника у документах, які складають кредитний договір, а відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку про стягнення заборгованості. Тобто, правова позиція стосується конкретно визначеного питання при укладанні кредитного договору за іншими правилами аніж ті, за якими був укладений кредитний договір (у вигляді погодженого і підписаного сторонами тексту документа із відповідними умовами, додатками, подальшими змінами до нього зі складанням і підписанням інших погоджених сторонами документів), з якого виник спір між ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» і ОСОБА_2 Тож у справі мають місце інші фактичні обставини, позичальник не ставить у ній питання, при вирішенні яких може застосовуватися наведена правова позиція, яка за таких умов не має стосунку до справи.

Розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами, здійснюючи своє право на захист та виконуючи обовязки щодо доказування вільно, на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України), у суді першої інстанції відповідач не заперечував факт виникнення боргу за кредитним договором як такий, встановленим процесуальним порядком не спростовував розрахунку та розміру боргу, його елементів, предявлених до стягнення, не подавав своїх доказів на заперечення відповідних доводів кредитора тощо. З журналу судового засідання від 14.05.2016 натомість випливає, що ОСОБА_2 просила надати їй розстрочку на шість місяців для «входження в графік», а за вимогою про стягнення пені просила застосувати спеціальну позовну давність (а.с. 50), зауважень щодо журналу судового засідання немає (ст. 199 ЦПК України). Суд першої інстанції врахував позицію відповідача, застосував спеціальну позовну давність щодо вимоги про стягнення пені (ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦПК України), чим зменшив розмір пені на 5869,27 грн, позивач із цим по суті погодився. Не оспорював відповідач розмір стягнутої судом заборгованості за кредитним договором і в апеляційній скарзі, не наводив відповідних конкретних аргументів, обґрунтування, не подавав доказів тощо.

Отже, обравши на свій розсуд лінію захисту від позову, позичальник у передбачений цивільним процесуальним законом спосіб не довів відсутності своєї вини у порушенні зобовязання, не спростував підстав позову та доводів, якими обґрунтовувалися вимоги про стягнення боргу.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Апеляційна скарга не містить конкретних доводів по суті спору, щодо предмета позову, а відповідачем не надано суду ніяких доказів, які б спростовували правову позицію позивача, законність, обґрунтованість і правильність по суті рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову. Доводи скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права, порушив процесуальні права відповідача, зокрема, на доказування, безпідставні та спростовуються наявними матеріалами включно зі змістом судових рішень. Правова позиція відповідача в справі ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України), сторона не довела обґрунтованості своєї апеляції.

За таких умов, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, рішення ухвалено судом із дотриманням положень ст.ст. 212-215 ЦПК України, інших норм процесуального права, з урахуванням принципів змагальності цивільного процесу, свободи сторін у поданні доказів, чого доводи апеляції не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга не містить інших, окрім наведених вище, доводів, і не дає підстав для скасування рішення суду першої інстанції із відмовою в позові, тому її згідно зі ст. 308 ЦПК України слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Міжгірського районного суду від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді