АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування жилим приміщенням, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування жилим приміщенням, в якому просив зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до квартири та передачі йому дублікату ключів від квартири, та в подальшому не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою; встановити порядок користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, виділивши йому у користуванні кімнату, площею 14, 2 кв.м. з балконом, у користування відповідача виділити кімнату, площею 16, 0 кв.м. та комору, площею 2,1 кв.м, у загальному користуванні сторін залишити кімнату, площею 14, 0 кв.м., кухню з балконом, вбиральню, коридор; зобов'зати третю особу розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру, відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

Справа № 754/13840/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4652/2016
Головуючий у суді першої інстанції:Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що після смерті його сестри ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Власником іншої Vi частини вказаної квартири є відповідач ОСОБА_1 Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2014 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири у порядку спадкування після смерті сестри. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.07.2014 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири у порядку спадкування після смерті сестри. Але у подальшому рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.08.2015 року вказане заочне рішення скасовано і постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 18.08.2014 року право власності на вказану 1/4 частину квартири було зареєстровано ОСОБА_4 у встановленому законом порядку, а 29.10.2014 року право власності було зареєстровано за ОСОБА_4 Позивач неодноразово звертався до відповідача з метою вирішення питання щодо порядку користування та утримання спільної квартири, але відповідач відмовляється вирішувати дане питання і чинить перешкоди. Позивач декілька разів приходив до квартири, але відповідач двері не відчиняє, звернення до міліції також не дали позитивних результатів, незважаючи на те, що позивач приймає участь в утриманні квартири, сплатив борг у розмірі 2500, 00 грн. за комунальні послуги.

Під час розгляду справи, з аналогічним по вимогам та обґрунтуванням позовом до ОСОБА_1 також звернувся ОСОБА_4, треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», ОСОБА_3

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до квартири та передачі дублікату ключів від квартири.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Цим же рішенням у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог та розподілу судових витрат, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення, у вказаній частині, скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що суд першої інстанції, задовольнивши тільки одну позовну вимогу, незаконно стягнув з відповідача усі витрати по сплаті судового збору, хоча повинен був стягнути їх пропорційно до задоволених позовних вимог, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України.

Так апелянт вказує на те, що позивач не сплатив судовий збір за усі вимоги немайнового характеру, а тумо суд першої інстанції взагалі не повинен був відкривати провадження по справі, а залишити позов без розгляду.

Крім того, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не правильно оцінив наявні в матеріалах справи докази. Апелянт вважає, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач перешкоджає позивачу у користуванні спірною квартирою. Зокрема, апелянт посилається на лист-відповідь з Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, наданий на його запит, відповідно до якого ОСОБА_3 не звертався до вказаного органу із заявами на дії ОСОБА_1

Представник позивача - ОСОБА_8 та третя особа ОСОБА_4 просили відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників процесу, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та третьої особи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що спірним жилим приміщенням є трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Спірна квартира складається з трьох кімнат, площею 16, 0 кв.м., 14,2. кв.м., 14, 0 кв.м., загальною жилою площею 44, 2 кв.м., що підтверджується технічним паспортом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 - рідна сестра позивача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 Після її смерті відкрилась спадщина на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Співвласником іншої 1/2 частини вказаної квартири є відповідач ОСОБА_1 - колишній чоловік померлої ОСОБА_7

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2014 року за позивачем ОСОБА_3 визнано право власності на % частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 Рішення суду набрало законної сили.

18.08.2014 року позивач ОСОБА_3 зареєстрував право власності на ј частину вказаної квартири у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним Витягом з реєстру.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.07.2014 року за третьою особою ОСОБА_4 визнано- право власності на % частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7

29.10.2014 року третя особа ОСОБА_4 зареєстрував право власності на 1/4 частину квартири у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним Витягом з реєстру.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.08.2015 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.07.2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року, в частині відмовлених позовних вимог жодним із учасників процесу не оскаржувалося, а тому колегією суддів не перевірялося, у відповідності до положень ст. 303 ЦПК України.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, ј частина якої належить позивачу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, на основі усіх наданих сторонами доказів, які були дослідженні та правильно оцінені за своїм внутрішнім переконанням судом у своїй сукупності.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не правильно взяв до уваги докази по справі та помилково прийшов до висновку, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Апелянтом не надано суду доказів та підтверджені на спростування наявних у матеріалах справі доказів щодо тієї обставини, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою.

Колегія суддів підтримує посиланням суду першої інстанції на наявні у матеріалах справи докази, а саме на: рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2014 року (а.с.7-9); ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.07.2014 року (а.с.10-12); рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.08.2015 року (а.с.19-21); листом-пропозицією від 20.11.2014 року (а.с.25); листом Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 03.02.2015 року (а.с.27); актом опису й арешту майна від 26.02.2015 року (а.с.43-45); листом Відділу ДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 27.11.2015 року (а.с.99); актом державного виконавця від 21.11.2015 року (а.с. 100).

Колегія суддів згодна, що усі вказані докази у своїй сукупності, доводять факт того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Жодного належного доказу на спростування наведених даних стороною відповідача не було надано судам.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на відповідь Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві на його запит, відповідно до якого ОСОБА_3 не звертався до вказаного органу із заявами на дії ОСОБА_1

Так, дослідженням вказаного листа встановлено, що відповідь була надана з приводу громадянина ОСОБА_3, а не ОСОБА_3, що унеможливлює прийняття даного листа до уваги.

Крім того, ту обставину, що на виклики до спірної квартири прибував наряд міліції підтверджено, крім вказаного вище листа Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, зокрема, і наданими позивачем відеоматеріалами,які містяться на диску у матеріалах справи (а.с.105).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, спираючись на усі надані сторонами докази, які були дослідженні та оцінені за своїм внутрішнім переконанням судом у своїй сукупності, правильно задовольнив вимогу про усунення перешкод у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до квартири та передачі дублікату ключів від квартири.

Належних доказів та обґрунтувань на спростування вказаного висновку, апелянтом надано не було.

Щодо доводі апелянта про те, що суд першої інстанції задовольнивши одну позовну вимогу, незаконно стягнув з відповідача судові витрати за розгляд двох вимог немайнового характеру, колегія суддів прийшла до наступного.

Згідно п.1.2 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», чинного на дату звернення з позовною заявою, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Враховуючи те, що станом на 01 січня 2015 року мінімальна заробітна плата була встановлена у розмірі 1 218 грн., то за одну вимогу немайнового характеру повинно було сплачуватися 487,2 грн.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, судом першої інстанції було задоволено одну вимогу позивача немайнового характеру, а тому і правомірно стягнуто з відповідача витрати по сплаті судового збору саме у розмірі 487,2 грн., які було сплачено позивачем при поданні позовної заяви, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

Зважаючи на викладене, вказані доводи апелянта є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково не звернув увагу на те, що позивачем було сплачено судовий збір не за всі вимоги немайнового характеру, проте дана обставина не може слугувати підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення тільки у разі, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.3 ст.309 ЦПК України). Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ч.2 ст.308 ЦПК України).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п.4 ч.1 ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Інших доводів щодо незаконності чи(та) необґрунтованості рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року в частині задоволених позовних вимог, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року, в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, 307, 308, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді