Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 332/1561/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Мєркулова Л.О.
Провадження № 22-ц/778/4263/16 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Дзярука М.П.,

При секретарі: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати - ОСОБА_5

Після смерті матері відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку літ. А, загальною площею 17,6 кв.м, житловою площею 9,9 кв.м, підсобною площею 7,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Також на земельній ділянці побудовані господарчі будівлі та споруди - вбиральня літ. Г, паркан № 1, 2, колодязь № 3, зливна яма № 4.

Через необізнаність з чинним на той час законодавством ОСОБА_5 не оформила належним чином документи на побудовану нерухомість.

Оскільки житловий будинок з надвірними будівлями у встановленому законом порядку не оформлений, то позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно акту та довідки Орджонікідзевської районної ради від 10.10.1946 року, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, на якій побудоване вищезазначене майно, була надана під будівництво батькові позивача - ОСОБА_6, який помер у 1947 році.

Мати позивача перебувала з батьком у шлюбі з 1930 року до дня смерті батька.

Крім ОСОБА_4, у її батьків був ще син - ОСОБА_7, але він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Інших спадкоємців немає.

На теперішній час позивач продовжує користуватися вищезазначеним будинком, періодично виконує ремонтні роботи, сплачує за водопостачання, податок на землю.

Оскільки за життя спадкодавець ОСОБА_5 мала право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти будівництва, право вимагати визнання права власності на неоформлене у встановленому законом порядку майно, як вважає позивач, перейшло до неї в порядку спадкування.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на споруди, розташовані за адресою: Запорізька область, АДРЕСА_1, а саме, на житловий будинок літ. А, загальною площею 17,6 кв.м, житловою площею 9,9 кв.м, підсобною площею 7,7 кв.м, вбиральню літ. Г, паркан №№ 1, 2, колодязь № 3, зливну яму № 4.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті чоловіка - ОСОБА_6, який помер у 1947 році.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті матері - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на будинок АДРЕСА_1, а саме на: житловий будинок літ. А, вбиральню літ. Г, паркан № 1, паркан № 2, колодязь № 3, зливну яму № 4, після смерті матері - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в порядку спадкування за законом.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті матері - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнання за ОСОБА_4 права власності на будинок АДРЕСА_1, а саме на: житловий будинок літ. А, вбиральню літ. Г, паркан № 1, паркан № 2, колодязь № 3, зливну яму № 4, після смерті матері - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в порядку спадкування за законом.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року, за змістом частини третьої статті 14, статті 292 ЦПК право на апеляційне оскарження судових рішень мають сторони та інші особи, які беруть участь у справі. Право на апеляційне оскарження мають також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Так, за загальним правилом, встановленим ст.ст. 3 та 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_8 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 року, її батьками є: ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 (а.с. 12).

З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 07.07.2011 року видно, що у Державному реєстрі зареєстрований актовий запис № 2044 від 22.12.1959 року про шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_8, після шлюбу дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_11» (а.с. 10).

Згідно копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 09.07.2011 року у Державному реєстрі зареєстрований актовий запис № 80 від 17.02.1978 року про шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_11, після шлюбу дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_4» (а.с. 9).

ОСОБА_5 (мати позивача) померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2, виданого відділом РАГС міськвиконкому м. Запоріжжя (а.с. 6).

Із копії довідки відділу ЗАГСу Запорізької обласної державної адміністрації № 4-7/275-М від 04.12.1995 року видно, що ОСОБА_6 (батько позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 7).

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрували своє подружжя, що підтверджується копією свідоцтва про подружжя, яке видала 11.01.1930 року Павло-Кічкаська с/рада Запорізького району Запорізької області (а.с. 11).

Із копій довідки та акту обстеження Орджонікідзевської районної ради від 10.10.1946 року вбачається, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, була надана під будівництво ОСОБА_6 (батькові позивача) (а.с. 54).

Згідно довідки виконавчого комітету Заводської районної Ради м. Запоріжжя Запорізької області № 522 від 02.04.1996 року ОСОБА_4 протягом шести місяців після смерті матері - ОСОБА_5, виконувала роботи по ремонту в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Із копії свідоцтва про смерть НОМЕР_3, виданого відділом РАГС Бердянського виконкому, вбачається, що ОСОБА_7 (брат позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 8).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, з огляду на встановлені обставини, на підставі ст. 1216, ст. 1218, ч.ч. 3, 5 ст. 1268, ст. 1296 ЦК України суд дійшов висновку, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є позивач, яка фактично прийняла спадщину після смерті своїх батьків, відмову від отримання спадщини не заявляла, тому позивач є правомірним набувачем права власності на зазначене майно.

Проте, погодитися з висновками суду щодо задоволення позовних вимог не можна з наступних підстав.

Як зазначено у Прикінцевих та Перехідних положеннях Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008р., відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За правилами ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ст. 526 ЦК УРСР).

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР).

Відповідно до положень ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР).

Враховуючи те, що спадкодавець ОСОБА_5 (мати позивача) померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР 1963 року, що регулюють питання спадкування.

Як видно з копії спадкової справи № 441/1995 (спадкодавець ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року),позивач у встановлений законом 6-місячний строк з дня відкриття спадщини, а саме 19.12.1995р., звернулася до Першої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом. У заяві зазначала, що крім неї є інші спадкоємці: син - ОСОБА_12, донька - ОСОБА_13.

Також, із заявою про прийняття спадщини за законом, у встановлений законом 6-місячний строк з дня відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5., до Першої Запорізької державної нотаріальної контори звернувся син ОСОБА_5 - ОСОБА_12.

Отже, і позивач, і ОСОБА_12є спадкоємцями, що прийняли спадщину після смерті матері - ОСОБА_5.

ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_4 (а.с. 74).

ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_12, що видно з копій свідоцтва про народження НОМЕР_6, свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_5 (а.с. 75).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За нормами ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1266 ЦК України).

Як видно з копії спадкової справи № 413/2011 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_12, ОСОБА_3 у встановлений законом 6-місячний строк з дня відкриття спадщини, а саме 29.10.2011р., звернулася до Першої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька.

Отже, ОСОБА_3 є спадкоємцем, що прийняла спадщину після смерті батька - ОСОБА_12.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що вирішенням спору безпосередньо зачіпаються права та законні інтереси ОСОБА_3

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає. Суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які повинні бути залучені до участі у справі, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Так, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. За наявністю спадкоємців, які прийняли спадщину, Запорізька міська рада не є належним відповідачем у справі.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи справу, не встановив коло осіб, які мають право на спадкове майно, розглядав справу без участі ОСОБА_3, яка була належним відповідачем у справі, а не Запорізька міська рада, як помилково вважав суд першої інстанції. ОСОБА_3 не була залучена до участі у справі, що позбавило її можливості скористатися процесуальними правами, передбаченими ст.ст. 27, 31 ЦПК України, що в свою чергу, не сприяло всебічному і повному з'ясуванню дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін та ухваленню законного і обґрунтованого рішення.

Розгляд справи по суті спору з неналежним відповідачем позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Отже, звертаючись до суду з цим позовом, позивач не зазначила інших спадкоємців, а суд першої інстанції не з'ясував коло належних відповідачів та, в порушення вимог ст. 33 та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не роз'яснив позивачу право на залучення їх до участі у справі та правові наслідки щодо нереалізації такого права. Усунути вказані недоліки на стадії апеляційного розгляду справи неможливо. Цивільний процесуальний Кодекс України виключає можливість апеляційного суду скасувати рішення, після чого, залучивши таку особу до участі у справі як співвідповідача, вирішити справу як суд першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Крім того, суд допустився порушень ст. 11 ЦПК України щодо меж судового розгляду, встановивши факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті чоловіка - ОСОБА_6, який помер у 1947 році, та встановивши факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті матері - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, хоча позивач таких вимог не заявляла.

Тому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 303, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

При скасуванні рішення суду із зазначених підстав апеляційний суд не дає правової оцінки щодо обґрунтованості позовних вимог, оскільки вони можуть бути предметом розгляду судом першої інстанції при повторному зверненні позивача до суду до належного відповідача (відповідачів) для вирішення спору по суті.

Крім того, на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню з ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 881,92 грн. (606,32 грн. + 275,60 грн.) (а.с. 85, 139).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2016 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн. 92 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: