ухвала

іменем україни

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Миргородської міської ради Полтавської області, ОСОБА_5 про припинення права користування земельною ділянкою та визнання права користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом, обґрунтовуючи який вказала, що рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 серпня 1989 року було затверджене фактичне землекористування земельної ділянки між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1, згідно з яким в користування чоловіка позивача ОСОБА_6 було виділено 1/2 частини земельної ділянки, площею 455 кв. м, в тому числі 17,5 кв. м загального користування.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. За рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 жовтня 2012 року вона визнана власником в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка житлового будинку АДРЕСА_1.

06 грудня 2012 року рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради № 979 було виділено в окреме будинковолодіння житловий будинок, що належить ОСОБА_5 з присвоєнням поштової адреси: будинок АДРЕСА_1 Про існування даного рішення вона дізналася після звернення до Миргородської міської ради у листі від 30 жовтня 2013 року за № М 1239/02-05.

Позивач вважає, що з виділенням в окреме домоволодіння на підставі ст. 141 ЗК України у ОСОБА_5 припинилося право спільного користування земельною ділянкою площею 35 кв. м, що було закріплене рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 серпня 1989 року, оскільки на її думку він не є співкористувачем земельної ділянки, яка була закріплена за будинковолодінням АДРЕСА_1

Посилаючись на викладене, позивач просила суд позов задовольнити.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Миргородської міської ради Полтавської області, ОСОБА_5 про припинення права користування земельною ділянкою та визнання права користування земельною ділянкою відмовлено за безпідставністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 серпня 1989 року було затверджене фактичне землекористування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 згідно з яким в користування чоловіка позивача ОСОБА_6 було виділено 1/2 частини земельної ділянки, площею 455 кв. м, в тому числі 17,5 кв. м загального користування.

За життя ОСОБА_6заповів своє майно позивачу у справі.

Після смерті ОСОБА_6 у 2005 році, позивач зверталась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування та згідно з рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 жовтня 2012 року визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_6, житлового будинку АДРЕСА_1 яке вона зареєструвала в ДКП «Миргородтехінвентаризація», про що зроблено запис № 24 в книзі: 17.

Згідно з технічними планами станом на листопад 2012 року розміри їх частин будинку з господарськими побудовами та частин земельних ділянок приведені у відповідність до судового рішення із зазначенням в кожному із технічних планів земельної ділянки, що перебуває в користуванні кожного зі сторін та загальному користуванні.

Відповідно до листа Миргородської міської ради від 30 жовтня 2013 року за № М1239/02-05, 06 грудня 2012 року рішенням № 979 виконавчого комітету Миргородської міської ради було виділено в окреме будинковолодіння житловий будинок, що належить ОСОБА_5 з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 що узгоджується з ухваленими судовими рішеннями.

Встановивши, що ОСОБА_5 правомірно використовує земельну ділянку, площею 17,5 кв. м, що перебуває в загальному користуванні згідно з рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 серпня 1989 року, під даною частиною земельної ділянки розташовані підземні комунікації обох сторін, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що задоволення позовних вимог ОСОБА_4 призведе до зміну рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 серпня 1989 року.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, керуючись ст. 141 ЗК України, виходили з того, що позивачем не наведено беззаперечних підстав для припинення права користування відповідачем земельною ділянкою, яка знаходиться в їх спільному користуванні.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що з виділенням в окреме домоволодіння у ОСОБА_5 припиняється право спільного користування земельної ділянки площею 35 кв. м, так як він не є співкористувачем земельної ділянки, яка закріплювалася саме за домоволодіння АДРЕСА_1 так як переставав бути співвласником цього домоволодіння, є безпідставними оскільки таке виділення не може бути підставою для припинення права користування земельною ділянкою, що знаходиться у спільному користуванні сторін.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.І. Євтушенко О.М. Ситнік