Справа №442/1974/16-ц
Провадження №2/442/802/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідачки грошові кошти в сумі 2200 доларів США по офіційному курсу Національного банку України на дату винесення рішення.

В огбгрунтування позовних вимог покликається на те, що він є спадкоємцем ОСОБА_3, яка померла 08.10.2013 року. В грудні 2015 року йому стало відомо про те, що відповідачка позичила в його матері ОСОБА_3 кошти в сумі 2200 доларів США, про що надала відповідну розписку. Однак, відповідач взятих на себе зобовязань не виконала, а тому він змушений звертатись до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов заперечили, покликаючись на обставини, викладені у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 є спадкоємцем після смерті своєї матері ОСОБА_3, яка померла 08.10.2013 року.

20.04.2012 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 2200 доларів США про що остання надала відповідну розписку, вказавши строк повернення грошей до 25.07.2012 року. При цьому, ОСОБА_2 в судовому засіданні, оглянувши оригінал розписки пояснила, що підпис в розписці її.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

У зв'язку з цим суд вважає, що борг підлягає стягненню в грошовій одиниці України - гривні, переведення іноземної валюти в гривню здійснюється по курсу, встановленому Національним Банком України, на день ухвалення рішення.

Національний банк України встановив на 26.04.2016 року до 14 год. офіційні курси валют на рівні 25,3389 гривень за долар США.

Враховуючи вищенаведене, а також наявність у позивача як спадкоємця розписки, що свідчить про неповернення відповідачем боргу, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 2200 доларів США, що еквівалентно курсу гривні 55745,58 грн. станом на день винесення рішення.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) грошові кошти в сумі 2200 (дві тисячі двісті) доларів США, що по офіційному курсу Національного банку України на дату винесення рішення становить 55745 (пятдесять пять тисяч сімсот сорок пять) гривень 58 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 870, 82 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ___________________ Крамар О.В.