АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5525/16 Справа № 175/3721/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Григорєвої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, співвідповідача ПАТ «УСК «Гарант Авто», третя особа Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 17 червня 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зазначеним вимогам рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, що 25.06.2014 року о 10:50 годин на перехресті вулиць Харківської та Бульварної сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля «Мітсубісі Карізма», державний номер АЕ6913CT, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 Внаслідок ДТП автомобілю позивачки завдано механічних пошкоджень, а сама позивачка отримала тілесні ушкодження.

Обставини ДТП за участю позивача та відповідача, встановлені постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська у справі про адміністративне правопорушення від 03.09.2014 року (справа №199/7326/14-п, провадження №3/199/3034/14), що набрала законної сили, якою визнано ОСОБА_5 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому, в силу ч.4 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають (а.с.7).

Між ОСОБА_5 та ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» було укладено Договір обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів на території України (АС №8666275) від 07.03.2014 року. Данним договором забезпечений транспортний засіб автомобіль НОМЕР_2 та встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) 50 000 грн.

Відповідно до умов Договору, ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» відшкодовує шкоду заподіяну третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що відбулося за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якого настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором(а.с.29).

Відповідно до ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без наявності поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, крім того, відповідно до ст. 3 Закону - «обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників».

У ч.22.1 ст. 22 Закону зазначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоровю, майну третіх осіб.

Зокрема встановлено, що у відповідності до п. 33.1.4 ст.33 Закону, ОСОБА_5 після дорожньо-транспортної пригоди, в передбачений законом строк, звернувся до Дніпропетровського філіалу ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» з письмовою Заявою - Повідомленням та копіями відповідних документів про настання події, що має ознаки страхового випадку, по договору обов'язкового страхування цивільної відповідальності.

Проте, у відповіді Голови правління ПАТ «УСК» ГАРАНТ-АВТО», отриманої відповідачем за вих. №632-1/21 від 17.11.2015 року, протягом 2014 та 1 кварталу 2015 року Товариство втратило фінансову стабільність внаслідок невиконання взятих на себе обов'язків та продовжувало нарощувати борги (а.с.47).

Після чого, на підставі отриманої відповіді від ПАТ «УСК» ГАРАНТ-АВТО», відповідач звернувся до МТСБУ з відповідною заявою з проханням посприяти у вирішені питання, а саме неможливості отримання відповідних документів з ПАТ «УСК» ГАРАНТ-АВТО» (а.с.48).

ОСОБА_4 зазначає в позовній заяві, що ремонтні роботи по відновленню транспортного засобу пошкодженого в наслідок ДТП, проводились ФОП ОСОБА_6, який в свою чергу також займався і купівлею відповідних автозапчастин, які перелічені в Акті виконаних робіт від 28.07.2014 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в акті виконаних робіт від 28.07.2014 року зазначено банківські реквізити ФОП ОСОБА_6, але позивачкою в якості доказу оплати вартості послуг з ремонту автомобіля надається не розрахунковий документ, якими є касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, а Розписку датовану 28.07.2014 року (а.с.8,9).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не знайшли свого ґрунтовного підтвердження та суперечать нормам чинного законодавства.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду в повній мірі.

Висновки суду першої інстанції, щодо необхідності предявлення позовних вимог до ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» є помилковими, оскільки згідно висновку, викладеного в правовій позиції Верховного Суду України у справі 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Розглядаючи справу в рамках обґрунтування моральної шкоди викладених у позовній заяві і виходячи із того, що позивачці спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичних стражданнях, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, що спричинило неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, зокрема внаслідок лікування були порушені нормальні стосунки з сім'єю та друзями, крім того, на тривалий час були відкликані заплановані сімейні заходи з відпочинку, суд виходить з наступного.

Частина 1 ст. 23 ЦК України, передбачає, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Матеріалами справи підтверджено факт спричинення шкоди позивачу із вини ОСОБА_5

За таких обставин, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу із врахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням лікування потерпілої, тяжкості спричинених їй травм, необхідності докладання потерпілою додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру відшкодування суд враховує вимоги розумності і справедливості, а тому грошове відшкодування моральної шкоди за рахунок ОСОБА_5 необхідно визначити у розмірі 4000 грн.

Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 78 062,91 грн., суд першої інстанції правильно відхилив докази, які надані позивачем на підтвердження розміру матеріальної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують

вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про характер пошкоджень автомобіля, спричинення цих пошкоджень саме внаслідок ДТП в зазначений час, а також розмір збитків з урахуванням всіх складових (зносу автомобіля, втрату товарного виду та інш.).

Акт виконаних робіт та розписка не є належним та допустимим доказом для справи, оскільки не надають відповідь на вказані вище питання, а лише свідчать яка сума сплачена позивачкою за ремонтні роботи.

Клопотання про призначення автотоварознавчої, автотехнічної судових експертиз ні у суді першої інстанції, ні в апеляційному суді учасниками процесу не заявлені.

Щодо незгоди апелянта з відмовою у стягненні витрат на лікування, то суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги надані копії чеків, оскільки з них не вбачається, що саме ці медичні препарати виписані лікарем позивачу, внаслідок пошкодження здоров'я яке спричинене після дорожньо-транспортної пригоди.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст..212 ЦПК дослідив наявні докази та надав їм належну оцінку, що є його виключним правом та переоцінка цих доказів є неприпустимою.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують частково висновки суду, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування судового рішення наявні лише в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди.

На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 слід стягнути понесені судові витрати у сумі пропорційній задоволеним вимогам за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_5 скасувати.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 4 000 грн.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на повернення судових витрат 1945,20 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: