Справа № 369/6843/15-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/4704/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 53 13.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

13 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Сушко Л.П., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в місті Києві «Плесо», третя особа - ОСОБА_3 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати неправомірним і скасувати наказ Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в м. Києві «Плесо» від 29 травня 2015 року № 97-к/тр про звільнення ОСОБА_2 з роботи; поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій з 29 травня 2015 року, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням, починаючи з 29 травня 2015 року, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати 193,81 грн. за 1 робочий день та 4 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 працює у відповідача з 05 лютого 2009 року на посаді провідного юрисконсульта відповідно до наказу про прийняття № 24-к від 05 лютого 2009 року. З 2012 року позивач працює на посаді провідного юрисконсульта відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій КП «Плесо». 17 березня 2015 року позивача було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади з 29 травня 2015 року. Позивач зазначає, що з усіх наявних вакантних посад, що були на підприємстві, відповідачем запропоновано завідомо неприйнятну некваліфіковану, низькооплачувану роботу в якості робітника благоустрою (двірника) з місячним окладом 2 100 грн., яка не відповідає рівню кваліфікації, освіти, спеціальності, професійного досвіду позивача. Відповідачем було відмовлено позивачу у наданні для ознайомлення двох наказів «Про затвердження змін до штатного розпису» з відомостями про наявність вакантних посад, які вписані і на які міститься посилання у наданому працівнику попередженні про наступне вивільнення, пояснюючи тим, що вони містять конфіденційну інформацію. 29 травня 2015 року наказом комунального підприємства «Плесо» № 97-к/тр позивача звільнено з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. В наказі вказана підстава звільнення: попередження про наступне вивільнення від 17 березня 2015 року, відмова від запропонованої роботи робітника з благоустрою. 29 травня 2015 року позивачу був наданий для ознайомлення список з проханням його підписати, який відповідач наперед і заздалегідь назвав: «Список вакантних посад та посад, від яких відмовились або не визначились працівники з подальшою роботою в КП «Плесо» станом на 29 травня 2015 року». Під час ознайомлення зі списком запропонованих вакантних посад позивач зробив напис «згоден», поставив підпис. Проте, відповідач не видав наказ про переведення позивача на іншу роботу, не надав цей наказ позивачу для погодження, оскільки, перед цим уже був виданий наказ № 97-к/тр про звільнення з роботи цим же днем 29 травня 2015 року. Позивач зазначає, що він не відмовлявся від іншої роботи за відповідною професією і спеціальністю. ОСОБА_2 вважає, що відповідач не запропонував іншу наявну роботу і посаду за відповідною інженерно-технічною або правознавчою спеціальністю і професією, які були вакантними на підприємстві в період скорочення чисельності штату працівників, звільнення проведено без попереднього внесення відповідачем до профспілкового комітету письмового подання про надання згоди на розірвання трудового договору звільнення працівника. У зв'язку з зазначеним позивачу було заподіяно моральну шкоду, пов'язану із порушенням його трудових прав, яка полягає у порушенні нормальних стосунків з колегами по роботі, неможливості продовжувати працювати внаслідок звільнення, втрати значної частини постійного заробітку і як, наслідок, можливості ведення активного громадського способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення стану психічного здоров'я.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції не застосував норми закону, які підлягають застосуванню, не дослідив наказ від 13 березня 2015 року, в якому міститься перелік усіх наявних вакантних посад, що вводяться на підприємстві та не дослідив у хронологічній послідовності весь розвиток подій.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно наказу Комунального підприємства «Плесо» № 24-к від 05 лютого 2009 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення з посадовим окладом згідно штатного розпису та терміном випробування 2 місяці.

З 2012 року позивач працював на посаді провідного юрисконсульта відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій КП «Плесо».

29 січня 2015 року листом № 224 адміністрацією КП «Плесо» було повідомлено профспілковий комітет підприємства про внесення змін до організаційної структури та проведення на підприємстві скорочення чисельності працівників.

Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 23 лютого 2015 року №147 «Про заходи наповнення бюджету м. Києва, дотримання жорсткого режиму економії бюджетних коштів та посилення фінансово-бюджетної дисципліни», головні розпорядники бюджетних коштів були зобов'язані оптимізувати структуру та штатну чисельність працівників комунальних підприємств, у межах затверджених асигнувань на оплату праці.

10 березня 2015 року КП «Плесо» було видано наказ № 20 «Про затвердження змін до організаційної структури».

13 березня 2015 року КП «Плесо» було видано наказ № 25 «Про затвердження змін до штатного розпису», згідно якого було виведено в штатному розписі одні штатні посади та введено інші.

17 березня 2015 року ОСОБА_2 був попереджений про звільнення у зв'язку із зміною структури та штатного розпису, запропоновано переведення на посаду робітника з благоустрою в зоні відпочинку «Біла» з посадовим окладом 2 010 грн.

17 березня 2015 року було складено акт №1 про відмову ОСОБА_2 ставити підпис про ознайомлення.

19 травня 2015 року позивачу було направлено листи нагадування № 1343 та № 1342, що в разі відмови на переведення необхідно 29 травня 2015 року приїхати до підприємства.

Наказом № 97-к/тр від 29 травня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до довідки № 58 від 08 червня 2016 року ОСОБА_2 станом на 29 травня 2015 року не був членом профспілки, а також профспілкові внески із заробітної плати позивача не утримувалися.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог належними і допустимими доказами.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 13 березня 2015 року було затверджено зміни до штатного розпису та введено нові посади. 17 березня 2015 року позивача було попереджено про наступне вивільнення та запропоновано лише одну посаду, в той час як вищезазначеним наказом було введено більше двохсот посад.

Відповідачем не надано будь-яких доказів того, що введені наказом від 13 березня 2015 року до штатного розпису посади були зайняті на момент попередження 17 березня 2015 року ОСОБА_2 про звільнення та у роботодавця не було можливості запропонувати працівнику одну з посад, яка відповідала б його освіті, кваліфікації, досвіду тощо.

Натомість, звільняючи 29 травня 2015 року ОСОБА_2 з роботи, позивачу було запропоновано посади головного механіка САРВС (оклад 5 315 грн.), водія автотранспорту З кл. (оклад 2 330 грн.), машиніста автовишки 5 р. (оклад 2 814 грн.), робітника з благоустрою мобільної бригади (оклад 2 750 грн.), робітника благоустрою з-в Біла (оклад 2 010 грн.), робітника благоустрою з-в Редьчине (оклад 2 010 грн.), робітника благоустрою з-в Чорторий (оклад 2 010 грн.), робітника благоустрою з-в Совська балка (оклад 2 010 грн.), робітника благоустрою мобільної бригади - спеціалізованої (оклад 2 750 грн.). У списку зазначених посад ОСОБА_2 написав - «згоден на все». Однак, 29 травня 2016 року працівниками відповідача було складено акт про відмову в написанні заяви на переведення на вказані посади та в цей же день звільнено ОСОБА_2 з роботи.

Разом з тим, відповідачем не взято до уваги, що позивач погодився на переведення на запропоновані йому вакантні посади, а відтак КП «Плесо» було грубо порушено вимоги ч. 2 ст. 40 КзпП України в частині звільнення позивача за наявності можливості його переведення на іншу посаду.

Посилання КП «Плесо» на відмову ОСОБА_2 написати заяву на переведення на іншу посаду, колегія суддів вважає не обґрунтованим, оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язку написання заяви на переведення на іншу посаду у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників, за умови надання працівником згоди на переведення на будь-яку запропоновану йому посаду.

Таким чином, при звільненні ОСОБА_2 з роботи відповідачем було порушено вимоги ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України, а тому позовна вимога про визнання неправомірним та скасування наказу є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Що стосується позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, останніми повними місяцями роботи позивача були березень та квітень 2015 року, в яких позивач отримав зарплату в розмірі - 4 070 грн. за березень та 4 070 грн. за квітень.

Середньомісячна заробітна плата позивача буде складати 4 070 грн.

Відповідно до наданої суду довідки середньодення заробітна плата позивача складає 134.92 грн. (а.с. 39 т. 1)

Враховуючи, що позивач був незаконно звільнений 29 травня 2015 року та має бути поновленим на роботі, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 травня 2015 року по 13 вересня 2016 року, тобто 15 місяців з 29 травня 2015 року по 29 серпня 2016 року та 15 днів з 30 серпня 2016 року по 13 вересня 2016 року.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу буде складати (4 070 грн.*15) + (134.92 грн.*15) = 61050 + 2023.8 грн., разом 61 050+2023.8 = 62 753, 70 грн., без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Заявляючи позовну вимогу про стягнення відшкодування за спричинену моральну шкоду, ОСОБА_2 вказував, що протиправними діями відповідача його було незаконно звільнено з посади і саме тому йому було спричинено моральну шкоду.

В той же час у відповідності до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Однак, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б об'єктивно підтверджували доводи позивача щодо спричинення йому моральної шкоди, а відтак зазначені вимоги не можуть бути задоволені через недоведеність.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав до задоволення позову. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 було сплачено судовий збір за вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, а відтак, він підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Оскільки ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору за вимогу про поновлення на роботі, судовий збір за зазначену вимогу та апеляційну скаргу про оскарження рішення в цій частині підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в місті Києві «Плесо», третя особа - ОСОБА_3 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати наказ Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в м. Києві «Плесо» від 29 травня 2015 року № 97-к/тр в частині звільнення ОСОБА_2 з посади провідного юрисконсульта відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій.

Поновити ОСОБА_2 на посаді провідного юрисконсульта відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в м. Києві «Плесо» з 29 травня 2015 року.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в м. Києві «Плесо», місце знаходження - вул. Микільсько-Слободська, 7, м. Київ, , на користь ОСОБА_2, проживаючого АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 травня 2015 року по 13 вересня 2016 року у розмірі 62 753 (шістдесят дві тисячі сімсот п'ятдесят три гривні 70 копійок) без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в м. Києві «Плесо», місце знаходження - вул. Микільсько-Слободська, 7, м. Київ, , на користь ОСОБА_2, проживаючого АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 535 (п'ятсот тридцять п'ять гривень, 92 копійки).

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в м. Києві «Плесо» місце знаходження - вул. Микільсько-Слободська, 7, м. Київ, , в дохід держави судовий збір у розмірі 755 (сімсот п'ятдесят п'ять гривень, 16 копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Сушко Л.П.

Яворський М.А.