Провадження № 2/752/1979/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 листопада 2016 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Залізничний 2» про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ЖБК «Залізничний-2» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та стягнення заробітної плати за листопад та грудень 2015 року у розмірі 14 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.10.2013 року позивача прийнято на посаду двірника ЖБК «Залізничний-2» за сумісництвом, наказом від 30.11.2015 року позивача звільнено із займаної посади, однак, при звільненні позивачу не виплачено заробітну плату за останній місяць роботи та компенсацію за невикористану відпустку за весь час роботи.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що позивача звільнено із займаної посади у зв'язку іщ систематичним невиконанням своїх трудових обов'язків, заробітна плата за листопад 2015 року була видана позивачу на руки у присутності свідка, оскільки останній відмовився поставити свій підпис у відповідній відомості про отримання заробітної плати. Графік відпусток у ЖБК «Залізний-2» не складався і не затверджувався, а відповідач жодного разу не звертався із заявами про надання йому щорічних відпусток.

Заслухавши пояснення та заперечення осіб, які приймають участь у справі, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступних висновків.

Відповідно до наказу № 1/10-13 від 01.10.2013 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ЖБК «Залізничний-2» на посаду двірника за сумісництвом з окладом згідно штатного розкладу (т. 1 а.с. 46). Запис про прийняття на роботу у трудову книжку позивача не вносився.

Згідно штатного розкладу по ЖБК «Залізничний-2» на 2013-2015 р.р., оклад двірника (неповний робочий день) становить 1200 грн. (т. 1 а.с. 48-50).

Згідно протоколу засідання правління ЖБК «Залізничний-2» № 1/11-15 від 17.11.2015 року, № 2/11-2015 від 30.11.2015 року та наказу № 1/11 від 30.11.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади двірника ЖБК «Залізничний-2» з 1 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 117-121).

Згідно наданої відповідачем відомості про видачу заробітної плати працівникам за листопад 2015 року, у графі ОСОБА_1 підпис про отримання заробітної плати у розмірі 902 грн. 19 коп. відсутній. Навпроти зазначеної графи міститься напис «Отримав на руки, підпис не поставив».

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В порушення зазначених імперативних норм закону, відповідач не провів розрахунок з позивачем, виходячи з наступного.

Заперечуючи проти задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за листопад 2015 року у розмірі 902,19 грн., відповідач вказує, що вказана сума грошових коштів була отримана на руки позивачем, останній відмовився поставити підпис про отримання грошових коштів у відповідній відомості, що підтверджується показами свідка ОСОБА_2

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що факт відмови позивача від проставлення підпису відповідній відомості про отримання заробітної плати за листопад 2015 року, та отримання вказаних грошових коштів на руки, не стверджується будь-якими належними та допустимим доказами в розмірі ст.ст. 58, 59 ЦПК України. При цьому, суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_2 у вказаній частині, оскільки останній є чоловіком голови правління ЖБК «Залізничний-2» ОСОБА_3, а тому може бути заінтересований в результатах розгляду цивільної справи.

У зв'язку із наведеним, суд надходить до висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за листопад 2015 року у розмірі 902,19 грн. підлягає задоволенню як обґрунтована та така, що знайшла своє ствердження в ході розгляду справи.

В частині позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану позивачем відпустку, суд виходить з наступного.

Надання працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене ст. 45 Конституції України.

Умови, тривалість і порядок надання працівника відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України «Про відпустки».

Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також ті громадяни України, які працюють за трудовим договором у фізичної особи (ст. 74 КЗпП України).

За змістом положень ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

У відповідності із ч.11 ст.10 Закону України «Про відпустки» конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.

З аналізу вказаних норм закону, випливає, що право на відпустку мають усі працівники, тобто, всі особи, які виконують роботу на основі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності.

На власникові лежить обов'язок оплатити час відпустки з розрахунку середнього заробітку. Якщо ж працівник звільнився, не використавши право на відпустку, а також у деяких інших випадках, працівникові виплачується середній заробіток за час невикористаної відпустки або за невикористану відпустку. Це дає підстави стверджувати, що відпустка зменшує обсяг обов'язку працівника виконувати роботи (звільняє від виконання трудових обов'язків на відповідний період). І якщо працівник правом на зменшення обсягу робіт не скористався, йому виплачується грошова компенсація в порядку, встановленому законодавством. Із вказаного вбачається те, що на підприємстві в обов'язковому випадку повинні бути затверджений графік відпусток та облік відпусток.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як зазначає ст.83 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей. Таким чином, суд приходить до висновку, що не складення на підприємстві графіку відпусток та не ведення Книг обліку руху трудових книжок є грубим порушення законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Довідку про розмір середнього заробітку позивача відповідач до суду не надав. За таких обставин, суд вираховує розмір середньої заробітної плати на підставі наступного.

Як випливає з п.п.«а» п.1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

В п.7 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» встановлено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Судом витребувано індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (т. 2 а.с. 21).

Таким чином, з метою проведення розрахунку грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивача, суд приходить до таких мате математичних розрахунків.

Позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносин з відповідачем у період з 01.10.2013 року по 30.11.2015 року.

З відпрацьований рік у період з 01.10.2013 року по 30.09.2014 року тривалість днів щорічної відпустки позивача складає 24 календарні дні.

За відпрацьований рік у період 01.10.2014 року по 30.09.2015 року тривалість днів щорічної відпустки позивача складає 24 календарні дні.

За відпрацьований період з 01.10.2015 року по 30.11.2015 року тривалість днів щорічної відпустки позивача складає 2 календарні дні.

Таким чином, тривалість днів щорічної відпустки позивача за період роботи у відповідача, тобто з 01.10.2013 року по 30.11.2015 року, становить 50 днів.

Сума сумарного заробітку позивача за останні перед наданням відпустки 12 місяців (за період з 01.11.2014 року по 31.10.2015 року) становить 14 454 грн.

Кількість календарних днів за вказаний період становить 354 дні.

Середньоденна заробітна плата позивача складає 40 грн. 83 коп. (14 454:354= 40,83).

Компенсація за невикористані дні щорічної відпустки становить 2 041 грн. 52 коп. (40,83*50=2041,52).

За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в якості компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 01.10.2013 року по 30.11.2015 року в розмірі 2 041,52 грн.

Оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги по даній цивільній справі доведеними та обґрунтованими, отже - такими, що підлягають задоволенню у вказаній вище судом частині.

З врахуванням викладеного та керуючись ст.ст.4, 10, 60, 169, 212-215, 218, 223 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Залізничний 2» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 902 грн. 19 коп., та 2 041 грн. 52 коп. - компенсації за невикористану щорічну відпустку, а всього - 2 943 грн. 71 коп.

У іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя