Дата документу 27.04.2016
Справа № 320/8910/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Ковальової Ю.В.,

при секретарі: Черемісіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю Маттіол, органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та визнання договору укладеним,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом, який згодом уточнили, в якому просять усунути перешкоди в користуванні кімнатою №100-а в гуртожитку №28 по пр-ту 50-річчя Перемоги у місті Мелітополі Запорізької області шляхом виселення ОСОБА_3 з цієї кімнати; визнати укладеним договір найму житлового приміщення (кімнати №79) у гуртожитку між ОСОБА_1, ОСОБА_2, які є власниками гуртожитку та ОСОБА_3 по користуванню кімнатою №79 у гуртожитку по пр.-т 50-річчя Перемоги, 28 у місті Мелітополі, який відповідає типовому договору найму житлового приміщення у соціальних гуртожитках, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30 травня 2007 року № 783.

В обґрунтування позовних вимог вказують, що позивачі є власниками гуртожитку по пр-ту 50-річчя Перемоги, 28 у місті Мелітополі Запорізької області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.06.2006 року, зі змінами від 29.01.2008 року на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

ТОВ «Маттіол» отримало вищевказане приміщення в позичку для користування з метою заняття господарською діяльністю (здача в оренду приміщень), здійснює обслуговування гуртожитку, укладає договори з комунальними службами.

В даному гуртожитку у кімнатах №79, №100-а мешкає ОСОБА_3, яка у кімнату №100-а вселилася самовільно, приєднавши її до кімнати №79 без дозволу власників, без надання ордеру, у трудових відносинах із власниками не знаходилася, плату за проживання (орендну плату), комунальні послуги, утримання будинку та прибудинкової території не сплачує, ухиляється від укладення договору найму. Станом на 01.10.2015 рік у відповідачки утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 5906 грн. 21 коп.

Так як відповідно до вимог ст.ст.641,642,643 ЦК України укладення договору найму є обов'язковим для сторін, тому відповідачці була направлена пропозиція про укладення договору найму приміщення та примірники договору найму на кімнату №79 за адресою: пр-т 50-річчя Перемоги, 28 у місті Мелітополі Запорізької області, крім того вони передавалися особисто через коменданта гуртожитку ОСОБА_4 про що остання склала відомість та написала пояснення, а відповідачка навіть відмовилася від отримання договору. Відмова наймача від укладення договору найму в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627, 630 ЦК України та ст.ст. 158, 159, 162 ЖК УРСР.

Права власників порушуються перешкоджанням у вільному розпорядженні, володіння, користуванні належним їм майном.

Відповідно до п.4. Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 № 84, особи, які проживають у гуртожитку, зобовязані, зокрема, своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги; відповідно до п.5. Особам, які проживають у гуртожитку, забороняється, зокрема, самовільно здійснювати переобладнання та перепланування приміщень гуртожитку; самовільно переселятися з одного жилого приміщення в інше; відповідно до п.7. Особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у звязку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку.

Вказують що укладення договору є обов'язком споживача. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627, 630 ЦК України та ст.ст.19, 20 Закону №1875 IV від 24 червня 2004 року. Встановивши, що виконавцем послуги надаються, а споживач їх отримує, однак ухиляється від укладення договору на надання житлового-комунальних послуг, який підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, суд за позовом виконавця ухвалює рішення про визнання зазначеного договору укладеним. Зазначає, що така Правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-110 цс12 від 10 жовтня 2012 року.

Враховуючи, що позивачі є власниками нерухомого майна будівлі за адресою пр-т 50-річчя Перемоги, 28, м.Мелітополь, відповідачка не є членом сім'ї позивачів, у будь-яких трудових цивільно-правових відносинах ані з позивачами, ані з ТОВ «Маттіол» не перебуває та не перебувала, спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету про надання кімнати в гуртожитку та ордеру на житлову кімнату №100-а не має, вважають єдиним способом захисту власників виселення відповідачки з кімнати №100-а без надання іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2, ОСОБА_5-представник ОСОБА_2, ОСОБА_1 та третьої особи-ТОВ "Маттіол" повністю підтримали позовні вимоги за вищевказаними обставинами, просять позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечила в повному обсязі, пояснила наступне. У 1989 році під час праці на АТ "Мелітопольспродмаш", їй було надано ордер на вселення у кімнату № 20 вищезазначеного гуртожитку, де вона проживала разом з чоловіком та трьома дітьми, в подальшому син пішов до армії. У 1993 році у зв"язку із поверненням сина їм було надано ще й другу кімнату-№ 97. Одночасно їм поміняли кімнату з № 20 на № 79.Таким чином, у кімнатах № 79 та № 97 вони з родиною мешкали до липня 1997 року, коли в результаті непорозумінь з керівництвом заводу її звільнили у зв"язку зі скороченням штатів і забрали кімнату № 97. З 1997 року по 2006 рік вся родина вимушена була проживати в одній кімнаті-№ 79. У 2006 році, скориставшись тим, що з сусідньої кімнати виїхала Добриніна, ОСОБА_3 вселилася до цієї кімнати-№ 78, з"єднавши її з кімнатою № 79, де проживає й досі разом з чоловіком, дочкою, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, в даних кімнатах зареєстрована ще й середня повнолітня дочка -ОСОБА_6, яка проживає в іншому місті, але часто навідується сюди разом із своєю малолітньою дочкою ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказує, що оригінали ордерів на вселення до вказаних кімнат в неї вкрали, коли зламували та опечатували кімнату № 97 у 1997 році. Наразі оригіналів документів немає ані в неї, ані в позивачів.

Вважає, що на законних підставах проживає більше 10 років разом з родиною у двох кімнатах, які їй надано як працівниці заводу. Зазначає, що вказівка позивачів на те, що вона проживає в кімнаті № 100-а не відповідає дійсності, оскільки цій кімнаті ніколи не присвоювався номер 100а, а дійсним є номер 78.

Вказує, що не згодна з умовами договору найму, який пропонують укласти позивачі. Вважає, що оскільки кімнати їй надані підприємством, то вона не зобов"язана укладати жодних договорів з новими власниками, нерухоме майно (гуртожиток) відчужувалося без врахування прав жильців, які проживають тривалий час і зареєстровані в гуртожитку.

Крім того, вказала, що не має заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг, на підтвердження чого надала відповідні довідки.

Представник відповідачки-Гречко О. В. в судовому засіданні підтримав доводи відповідачки,заперечив проти задоволення позову.

Представник третьої особи-органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області-Панасенко Н.О. заперечила проти позову, вказала, що задоволення позовних вимог, зокрема, про виселення, порушить права дітей, які проживають в даних кімнатах.

Вислухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначені позивачем обставини, якими він аргументує свої позовні вимоги, наданими суду доказами не доведені.

Судом встановлено, що відповідачка по справі ОСОБА_3 проживає в гуртожитку з 1989 року, має постійну реєстрацію в гуртожитку, на час надання їй житла перебувала в трудових відносинах з підприємством- АТ "Мелітопольпродмаш", має стаж роботи на підприємстві більш ніж десять років, не має іншого житла. На даний час має малолітню доньку, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею. Вказане підтверджується наступними доказами;

- копіями паспортів ОСОБА_3, ОСОБА_6О.(а.с. 61-62,66);

-довідками про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3, ОСОБА_6О.(а.с. 45,141);

- рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 серпня 2006 року (а.с.97);

- довідкою про склад сім"ї ОСОБА_3 від 18.11.2015 року (а.с.60);

-копією свідоцтва про народження від 10.02.2011року (а.с.65);

- копією ордеру на житлову площу в гуртожитку від 07 квітня 1989 року (а.с.198).

Згідно пояснень ОСОБА_3, і що не було заперечено позивачами, їй як працівнику заводу було надано 2 кімнати у гуртожитку, в яких вона проживала з 1993 року по 1997 рік та з 2006 року по теперішній час (з 1997 року по 2006 рік проживали в одній кімнаті), відповідних документів не збереглося, що підтверджують обидві сторони.

Стаття 22 Конституції України зазначає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожна особа має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Сторона відповідача не надала доказів самовільного зайняття ОСОБА_3 кімнати № 100а,з яких однозначно вбачався би факт, час незаконного її вселення.

Таким чином, враховуючи факт проживання ОСОБА_3, в тому числі разом з малолітніми дітьми більш ніж 10 років в спірній кімнаті, у суду немає підстав вважати незаконним проживання відповідачки в даній кімнаті, тобто позовні вимоги в частині виселення є такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги про визнання укладеним договору найму приміщення, слід зазначити наступне.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Стороною позивачів не надано доказів досягнення згоди з усіх істотних умов договору.

Поряд з цим, діючим законодавством не передбачено законом такий спосіб захисту порушеного права, як визнання договору найму укладеним.

Крім того, звертаючись до суду із даним позовом позивачі позовні вимоги не обгрунтували, не зазначили, які саме права та інтереси їх порушено у зв`язку з відмовою відповідача укласти договір найму жилого приміщення в гуртожитку, не надали доказів наявності заборгованості у відповідачки за житлово-комунальні послуги.

Разом з тим, відповідно до ст. ст. 128, 129 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку видається спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Права та обов`язки власника та мешканців гуртожитку визначені Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів РСР від 3 червня 1986 року (208-86-п) , (діючої на час вселення ОСОБА_3 у гуртожиток) відповідно до п. 14 якого вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Тому, хто вселяється в гуртожиток, вказується надана жила площа, видаються необхідний інвентар, постільні речі, перепустка на право входу в гуртожиток. Він повинен бути ознайомлений з правилами внутрішнього розпорядку, правами й обов'язками мешканців гуртожитку.

Зазначені норми закону не передбачали укладення договорів найму житла з особами, які вселились на надану жилу площу в гуртожитку на підставі ордера.

Стороною позивача суду не надані документи стосовно того, яким чином сторонами вирішувалось питання при передачі гуртожитку у приватну власність, так як в кімнатах гуртожитку проживають люди, де їх статус, як жильців гуртожитку був залишений поза увагою. Нерухоме майно відчужувалося без урахування прав жильців, які проживають і зареєстровані в гуртожитку більше 10 років.

Зазначене вказує на відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання договору найму укладеним.

Суд не бере до уваги показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, допитаних в судовому засіданні, оскільки ці пояснення не стосуються обставин позову та заперечень проти нього, а зводяться до тлумачення норм законодавства в першому випадку та підтвердження факту проживання відповідачки в гуртожитку, що не оспорюється сторонами в другому випадку.

Таким чином, суд вважає обставини, зазначені в обгрунтування позову не доведеними, а, отже, такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 11, 15, 18, 60, 61,212, 213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю Маттіол, органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та визнання договору укладеним залишити без задоволення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Ю.В. Ковальова