Справа № 462/2760/15 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/2333/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю:представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

М.Г., представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника ЛКП АТП №1 ОСОБА_6,

ОСОБА_7, її представника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 лютого 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_7 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, Львівського комунального автотранспортного підприємства №1, ОСОБА_4 та Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія "Ютіко" про стягнення з кожного з відповідачів по 9801,61 грн. майнової та 200000 грн. моральної шкоди, 10000 грн. витрат на правову допомогу, 1000 грн. витрат представника, повязаних з явкою до суду, 90,80 коп. витрат на поштове надсилання адвокатських запитів, 2500 грн. витрат на проведення дослідження фахівця з визначення розміру моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія "Ютіко" в користь ОСОБА_7 4147,55 грн. майнової та 207,38 грн. моральної шкоди, а всього 4354,93 грн., стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_7 49792,62 грн. моральної шкоди та 4000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 53792,62 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 497,93 грн. судового збору.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія "Ютіко" на користь держави 43,56 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 в апеляційній скарзі зазначає, що задовольняючи вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 50000,00 грн., суд першої інстанції виходив не з письмового доказу по справі, яким являється висновок фахівця про результати психологічного обстеження ОСОБА_7 від 22.05.2015 року, яким фахівець судовий експерт ОСОБА_9 визначила матеріальний еквівалент страждання та вартість коригувальних заходів, спрямованих на нормалізацію психологічного стану потерпілого в розмірі 112830,00 грн., а виходив з засад розумності та справедливості. Позивач заперечує такі доводи рішення суду з огляду на те, що відповідачі жодного разу від дня дорожньо - транспортної пригоди не поцікавились здоров"ям ОСОБА_7, її фінансовим чи психологічним станом, не запропонували хоча б частково компенсувати понесені одинокою жінкою витрати на лікування та реабілітацію, а під час розгляду справи по суті, позовні вимоги заперечили, чим додатково нанесли позивачу моральні страждання, від укладення мирової угоди відмовились. Крім того, у зв"язку з стійкими інфляційними процесами процесами в державі, кошти які отримає відповідач знецінились втричі.

Також апелянт зазначає, що оскаржуваним рішенням стягнуто 4000.00 грн. витрат на правову допомогу, виходячи з тривалості судових засідань, однак судом першої інстанції не враховано, що справа призначалась до розгляду більше дванадцяти разів, що підтверджується матеріалами справи і представник позивача щоразу з"являлась в судові засідання. Підготовка до пред"явлення позову також тривала близько пів року, що стверджується долученими до матеріалів справи письмовими доказами і висновки суду про те, що витрати на бензин сплачений адвокату, які понесла позивач не можна вважати судовими витратами суперечить п. 3 ч. 3 ст. 79 ЦПК України.

В частині визначення суб"єктів стягнення апелянт вважає, що висновок суду про стягнення суми моральної шкоди виключно з СПД - ФО ОСОБА_2, за винятком 5% від присудженої суми - зі страхової компанії не є вірним, так - як фактичний прибуток з господарської діяльності отримує Львівське комунальне автотранспортне підприємство № 1, являється володільцем ліцензійної карти і саме на цю особу законом покладено обов"язок перевірки дотримання ліцензійних умов перевізника, яких не дотримався ОСОБА_10, допустивши до роботи водія ОСОБА_4, який регулярно притягувався раніше в межах шестимісячного терміну до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог змінити та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному розмірі.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що в момент заподіяння шкоди, автобусом марки ОСОБА_4 А - 09202 володів відповідач ЛК АТП № 1, на підставі договору оренди транспортних засобів від 12.08.2013 року, що встановлено судом, а водій ОСОБА_4, хоч і перебував у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_2, виконував свої трудові обов"язки не безпосередньо в межах укладеного між ними трудового договору, а на виконання умов договору оренди транспортних засобів, а тому судом безпідставно покладено обов"язок по відшкодуванню моральної шкоди на апелянта. Також, з огляду на те, що шкода позивачці завдана винними діями водія ОСОБА_4, за які його притягнуто до кримінальної відповідальності, отже межі його відповідальності є однакові, як з роботодавцем, так і з орендарем, саме ОСОБА_4 має бути належним відповідачем, з якого підлягає стягненню заподіяна позивачці моральна шкода.

Крім цього апелянт вказує, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні визначено розмір моральної шкоди лише на підставі того, що позивач зазнала моральних страждань, при цьому не навівши відповідних мотивів прийнятого рішення, з посиланням на належні та допустимі докази чим порушено положення п.п. 4 і 9 положень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Також апелянт зазначає, що адвокат ОСОБА_8 представляла інтереси позивачки на підставі договору про надання юридичної (правової) допомоги від 17.12.2014 року, судом не постановлено ухвалу про допуск до участі у справі ОСОБА_8 як особи, яка надає правову допомогу, що вимагає ст. 56 ЦПК України. Також, в матеріалах справи відсутній обгрунтований розрахунок розміру гонорару, із зазначенням часу та характеру наданої правової допомоги та обгрунтування стягнення цих витрат саме з відповідача ОСОБА_2

З наведених підстав апелянт просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким в задоволенні відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення проти апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги та часткове заперечення апеляційної скарги ОСОБА_7, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та представника ЛК АТП № 1 ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_7 до часткового задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що шкода, яка заподіяна здоров'ю та майну позивачки, у розмірі доведеному останньою, під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, підлягає стягненню з страховика - ПАТ "Українська транспортна страхова компанія". З нього також слід стягнути і моральну шкоду у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. А різниця між сумою відшкодування моральної шкоди, визначеною судом, та сумою, яка відшкодовується страховиком, підлягає відшкодування потерпілому ОСОБА_2, як власником транспортного засобу та роботодавцем водія ОСОБА_4

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 лютого 2014 року, близько 18 год. 25 хв., на вул. Науковій, 7-А у м. Львові в напрямку вул. Стрийської, ОСОБА_4, керуючи автобусом марки ОСОБА_4 А-09202 р.н. НОМЕР_1, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7, в результаті чого потерпіла отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я і вимушена була лікуватися.

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та обрано покарання у виді одного року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на один рік. Вирок суду набрав законної сили.

Судом також встановлено, що на момент настання ДТП водій ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2, який є власником автобуса марки ОСОБА_4 А-09202 (р.н. НОМЕР_1), що був переданий в платне тимчасове володіння та користування Львівському комунальному автотранспортному підприємству № 1 згідно з договором оренди транспортних засобів від 12 серпня 2013 року (термін дії договору з 12.08.2013 р. до 11.08.2014 р.).

Як убачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2013 р. між Львівським комунальним автотранспортним підприємством № 1 та ПАТ "Українська транспортна страхова компанія" укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що стверджується полісом № АС 8338412, відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом є автобус марки ОСОБА_4 А-09202, р.н. НОМЕР_1 (строк дії договору з 31.10.2013 р. до 30.04.2014 р.).

Згідно із положеннями ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі ОСОБА_9 № 1961-IV).

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно із п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.ст. 23, 26-1 Закону № 1961-IV потерпілому відшкодовується шкода, заподіяна життю та здоров'ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого та моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. При цьому моральна шкода відшкодовується у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Виходячи зі змісту наведених норм, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов'язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Судом першої інстанції також безспірно встановлено те, що про настання страхового випадку ЛК АТП № 1 у встановлений строк повідомило страховика. Позивачка подала заяву про виплату страхового відшкодування, надавши страховій компанії всі необхідні медичні документи, оригінали фіскальних чеків і квитанцій, проте страхове відшкодування їй не виплачено по даний час. Інші співвідповідачі (окрім страховика) заперечили можливість відшкодування цієї шкоди за їх рахунок.

З огляду на те, що позивачкою районному суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею понесено витрати на придбання ліків за час госпіталізації з 04 лютого 2014 р. по 24 лютого 2014 р. в сумі 2 472 грн, а також доказів вартості пошкодженого пальта та втрати жіночої сумки вартістю 1 150 грн, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги місцевим судом обґрунтовано задоволені частково, а саме щодо відшкодування шкоди, повязаної з лікуванням позивачки та шкоди, заподіяної її майну. З урахуванням розміру шкоди, заподіяної здоров'ю позивачки, судом вірно визначено розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню саме із страховика, як і майнова шкода. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 в цій частині не спростовують вірних висновків суду з цього питання.

Колегія суддів також погоджується з висновками районного суду, що ця шкода, підлягає стягненню саме із страховика, що повністю узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, які викладені в постановах від 24 грудня 2010 року (справа № 6-1цс10) та від 02 грудня 2015 року (справа № 6-691цс15), та є обовязковими в силу приписів ст. 360-7 ЦПК України. Страховиком рішення суду в апеляційному порядку не оскаржується.

Відповідно до статей 1167, 1187 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, зокрема, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Як розяснено в п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

З огляду на те, що межі відповідальності ОСОБА_2 (власника джерела підвищеної небезпеки та роботодавця водія) та винної особи - ОСОБА_4 (водія), з урахуванням положень ч. 1 ст. 1191 ЦК України та ст.ст. 130, 132-134 КЗпП України є однаковими, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений у ст. 11 ЦПК України, а також те, що зі змісту позовних вимог убачається, що такі заявлено до усіх відповідачів (аналогічні вимоги містяться і в апеляційній скарзі ОСОБА_7Й.), колегія суддів приходиться до висновку, що належним відповідачем за позовною вимогою про відшкодування моральної шкоди, у розмірі, що не охоплено страховиком, має бути саме винна особа, тобто ОСОБА_4 При цьому, на думку колегії суддів, таке рішення буде, як законним і обґрунтованим, так і правильним по суті й справедливим, оскільки найбільш повно, реально та своєчасно відновить порушені права позивачки, і в даному випадку саме винну особу буде притягнуто до відповідальності, що забезпечить дотримання розумних строків вирішення спору в цілому. У звязку із чим, апеляційна скарга представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_7 до часткового задоволення .

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" з наступними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7 про стягнення компенсації моральної шкоди та визначаючи загальний розмір такої 50 000 грн, суд першої інстанції посилався на те, що в результаті наїзду позивачка отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я, зазнала сильний біль і перенесла нервовий стрес, довгий час лікувалася, в неї порушена функція правої руки, з'явилися постійні головні болі, втратився сон, вона стала замкнута і неспокійна, з'явилося почуття страху перед дорогою, тобто, в цілому порушився звичний ритм її життя.

З врахуванням характеру та обсягу фізичних і душевних страждань, яких зазнала позивачка у зв'язку з ушкодженням здоров'я, враховуючи обставини даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 є достатнім, а районним судом при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди вірно враховано глибину перенесених страждань, їх довготривалий характер, тяжкість вимушених змін у житті, та виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості вірно визначено розмір такого в сумі 50 000 грн.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо явно занижено розмір моральної шкоди, колегією суддів відхиляються, як безпідставні.

Відмовляючи у стягненні судових витрат, окрім витрат на правовому допомогу, суд першої інстанції, прийшов до вірного висновку, що понесені позивачкою та її представником витрати на поштове надсилання адвокатських запитів, оплату за проведення фахівцем експериментально-психологічного обстеження, та витрати представника, повязані з явкою до суду та кошти сплачені, як судовий збір за подання заяви про забезпечення позову, не відносяться до судових витрат в розумінні ст.ст. 79, 86 ЦПК України, а тому не можуть бути розподілені за правилами ст. 88 ЦПК України.

Стягуючи з відповідача ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн, районний суд виходив з того, що незважаючи на те, що суду хоч і не надано письмового розрахунку щодо послуг, які надавалися адвокатом на підставі договору про надання юридичної (правової допомоги) від 17 грудня 2014 року., але враховуючи час затрачений адвокатом на консультацію позивачки, на складання позовної заяви і адвокатських запитів, а також час затрачений на підготовку та розгляд справи в суді, що складає 6 год. 13 хв., суд прийшов до висновку, що в користь позивачки слід стягнути саме 4 000 грн витрат на правову допомогу, а не 10 000 грн.

Проте з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Як розяснено в п.п. 47 і 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як убачається з матеріалів справи, в якості представника позивача участь брала адвокат ОСОБА_8, яка здійснювала представництво інтересів на підставі договору про надання юридичної (правової допомоги) від 17 грудня 2014 року, та на підставі якого позивачкою сплачено адвокату 10000.00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №05/01/15 від 05.01.2015 року.

Як вірно вказано судом першої інстанції, позивачкою та її представником адвокатом ОСОБА_8 не надано письмового розрахунку щодо послуг, які були надані останньою. Наведене дає підстави колегії суддів вважати, що районним судом безпідставно вирішено питання про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки відсутність розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Відтак, оскаржуване рішення в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового про відмову у їх стягненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно із вимогами ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У звязку із чим, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 547.72 грн., сплачений ним за розгляд справи в апеляційному суді, а також 121.26 грн. судового збору на користь держави.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити, апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 лютого 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 49792.62 грн. моральної шкоди та 4000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 53792,62 грн., стягнення на користь держави 497,93 грн. судового збору скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення, яким відмовити ОСОБА_7 в задоволенні позову до ОСОБА_2.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 49792.62 грн. завданої їй моральної шкоди.

В задоволенні вимоги ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_4 10000.00 грн. за надання правової допомоги відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 121.60 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 547.72 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_11