АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Арапіна Н.Є.
№22-ц/796/6523/2016 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію, поширену у мережі «Facebook» ОСОБА_3 у публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 у спільноті «ІНФОРМАЦІЯ_2» за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 «ІНФОРМАЦІЯ_4» за адресою:

ІНФОРМАЦІЯ_5., а саме напис на фотографії Позивача: «МОШЕННИК!»: зобов'язати ОСОБА_3 спростувати поширену інформацію протягом 10 днів шляхом публікації під заголовком «Спростування» у спільнотах «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «ІНФОРМАЦІЯ_4» наступного змісту: «Я, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на власній особистій сторінці соціальної мережі «Facebook» розмістила повідомлення, яким допустила порушення норм чинного законодавства, та яке містило недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1, що встановлено рішенням cуду набрало законної сили».

Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію сторінці позивача, інформацію, поширену у мережі «Facebook» ОСОБА_4 у публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 на його «особистій сторінці за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6. відеоролику під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_7», опубліковане на сторінці ОСОБА_4 у мережі «YouTube» за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, а саме інформація про те, що позивач є: «Пособник мошенников и мошенник», а також напис на фотографії позивача: «МОШЕННИК!». Зобов'язати ОСОБА_4 впродовж 10 днів спростувати шляхом публікації на своїй персональній сторінці соціальної мережі «Facebook» спростування наступного змісту: «Я, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на власній особистій сторінці соціальної мережі «Facebook» та ІНФОРМАЦІЯ_9 на власній сторінці мережі «YouTube» розмістив повідомлення та відеоролик, якими допустив порушення норм чинного законодавства, та яке містило недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.». Зобов'язати ОСОБА_4 припинити порушення немайнових прав позивача шляхом видалення відеоролика, опублікованого ІНФОРМАЦІЯ_10 на сторінці ОСОБА_4 у мережі YouTube за адресою:

ІНФОРМАЦІЯ_8відео під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7».

Стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 500 грн., всього стягнути - 1000 грн.

Заборонити відповідачам поширювати зображення позивача у будь-який спосіб та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 березня 2016року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що сам факт публікації був встановлений судом та відповідачами не заперечувався.

Крім того, судом першої інстанції було помилково зроблена підміна поняття «предмет доказування», як факти, які обґрунтовують заявлені вимоги, та «доказування», як розумову та процесуальну діяльність суду та інших учасників цивільного процесу, що спрямована на встановлення фактів (обставин), що мають значення для справи, істини у конкретній цивільній справі та вирішення спору між сторонами.

Вважає, що факт поширення публікації відповідачами - це предмет доказування. Позивач навів наступні факти (докази) на встановлення того, що саме відповідачі поширили публікацію: власниками аккаунтів у мережі Facebook та YouTube зазначені особи із такими ж іменами та прізвищами, як у відповідачів; аккаунти містять фотографії відповідачів; персональна інформація про власників аккаунтів співпадає із персональною інформацією відповідачів: місце проживання, роботи; аккаунти містять численні фотографії відповідачів з їх сім'ями.

Також зазначив, що суд першої інстанції порушив ч. 4. ст. 10 ЦК України, оскільки не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи тим, що не спитав саме відповідачів про їх згоду щодо допиту в якості свідків.

В судовому засіданні апеляційного суду, представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідачів проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач працює в ТОВ «Порше Страхове Агентство» на посаді директора з 20 березня 2012 року по теперішній час (а.с. 13).

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 ставив перед судом питання про спростування недостовірної інформації поширеної відповідачами у соціальній мережі www.facebook.com та www.уоutube.com.

Відповідно до ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до частин 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Як вбачається з матеріалів справи, у поширеній інформації йдеться мова про протиправні діяння позивача. Так, вживаються фактичні твердження про те, що позивач шахрай «МОШЕННИК!» .

Тобто, дані твердження у розумінні ст.30 Закону України «Про інформацію» не є оціночними судженнями, оскільки містять фактичні дані про діяльність позивача та надають змогу перевірити висловлювання на предмет їх відповідної дійсності.

Разом з цим відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою вчиненні злочину не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах 1, 2, 5 ст.17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально правовому і процесуальному значеннях. Як загальна правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об'єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх штих органів держави.

У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (ст. 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.

Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість особи.

Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 12 січня 2012 року у справі «Довженко проти України», предметом розгляду якої було порушення прав заявника на презумпцію невинуватості висловлюваннями високопоставленого працівника міліції. При цьому Європейський суд з прав людини вважав, що має місце порушення п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Такі ж самі обставини встановлені і у даній справі.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що інформація, яка міститься у публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 у спільноті «ІНФОРМАЦІЯ_2» за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 «ІНФОРМАЦІЯ_4» за адресою:

ІНФОРМАЦІЯ_5, а саме напис на фотографії Позивача: «МОШЕННИК!» у мережі «Facebook» та у публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6. відеоролику під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_7», опубліковане у мережі «YouTube» за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, а саме інформація про те, що позивач є: «Пособник мошенников и мошенник», а також напис на фотографії позивача: «МОШЕННИК!» є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_1

Вироку суду відносно позивача ОСОБА_1 про вчинення ним дій, що підпадають під ознаки злочину проти власності передбачених розділом VIКК України ст. 190 Шахрайство - немає.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно з ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до п.18 вищевказаної постанови позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Доменне ім'я facebook.com є приватним доменним іменем другого рівня в домені соm, який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім'я facebook.com не відносяться до українського сегменту Інтернет.

Адреса facebook не належать до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється.

Разом з тим, позивачем не надано до суду належних доводів та доказів про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають доступ до сайтів, де було розміщено інформацію та можуть видаляти або змінювати інформацію, розміщену на ньому.

Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є розповсюджувачами вказаної вище інформації, як і не має в справі даних про те, що саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поширили зазначену позивачем інформацію.

Отже, не є доведеним факт поширення саме відповідачами негативної інформації щодо позивача через соціальну мережу Facebook та Youtube.

Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).

У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Як роз'яснено в п.25 вказаної постанови спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Згідно з ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Також, відповідачі заперечували факт розміщення ними на сторінках у соціальній мережі Facebook інформацію, надану позивачем у вигляді копії роздруківки. Цю копію вважають неналежним доказом, оскільки вона не містить будь-яких даних про те, що це дані з їх сторінок, що саме вони є власниками, оскільки роздруківка не містить ні посилання на електронну пошту, ні на номер мобільного телефону, де зареєстровані дані сторінки в мережі Facebook, що підтвердило б зв'язок з відповідачами.

У судовому засіданні представник відповідачів пояснив, що технічно будь-яка людина, скопіювавши фото або маючи бажання, може зареєструвати профіль, який видати за профіль іншої особи, розмістити на ньому все, що вона бажає.

Отже, відповідачі не маючи доступу до соціальних сторінок не зможуть виконати рішення суду, що тягне за собою відповідні негативні наслідки.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.12 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Відповідно до положень ч.4 ст.277 ЦК України судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК.

Отже, колегія суддів роз'яснює позивачу, що його права можуть бути захищені шляхом звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження, оскільки встановити, що саме відповідачі здійснили розміщення оспорюваної ОСОБА_1 інформації є неможливим.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді