АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2194/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 20 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на майно та усунення перешкод у користуванні майном, -

в с т а н о в и л а :

20 липня 2007 року позивач ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на майно та усунення перешкод у користуванні майном.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що будучи субєктом підприємницької діяльності, як фізична особа підприємець, 30.10.2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна загальною площею 349,8 кв.м, яке розташоване на 121км автотраси Бориспіль-Запоріжжя в адмінмежах Деньгівської сільради. Відповідно до даного договору позивач повинен був сплатити відповідачу 80.000 грн., про що мається розписка, а той у свою чергу повинен був підготувати всі необхідні документи для нотаріального посвідчення цього договору і з'явитися до нотаріуса для підписання цього договору. Проте, ОСОБА_8 відмовився виконувати умови укладеного договору і тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

В судовому засіданні позивач ствердив свої позовні вимоги і пояснив, що відповідач дійсно побудував вказану вище будівлю на земельній ділянці площею 0,04 га, яку ОСОБА_7 взяв у суборенду у ОСОБА_9 згідно відповідного договору. Грошову суму 80.000 грн. він передав відповідачу - ОСОБА_8, що стверджується розпискою. Таким чином, від дотримався усіх істотних умов договору і відбулося повне виконання договору, оскільки він передав гроші, а тому він вимагає визнати укладений між ним та відповідачем договір купівлі-продажу дійсним і визнати за ним право власності на вказану будівлю.

В судовому засіданні відповідач особисто позовні вимоги визнав і пояснив, що дійсно він та позивач уклали між собою договір купівлі-продажу готельного комплексу «Велес» на 121км автодороги Бориспіль-Запоріжжя 30.10.06 року і він отримав від позивача 80.000 грн. Він не посвідчував у нотаріуса цей договір лише тому, що на той час в побутових та підсобних приміщеннях знаходилося його майно і у нього не було місця куди його діти, а позивач вимагав негайної реєстрації договору. Тому він відмовлявся той час, доки його майно перебувало в будівлі. На даний час він знайшов місце, куди він перевезе своє майно і тому згоден зареєструвати договір і визнає право власності за позивачем.

А тому, позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу від 30.10.06 року нерухомого майна, a caме готельного комплексу "Велес" розташованого на 121 км траси «Бориспіль Запоріжжя», укладений між Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дійсним, визнати право власності на об'єкт нерухомості - готельний комплекс рестора "Велес" загальною площею 349,8 кв.м., що розташований за адресою: 121 км тра "Бориспіль - Запріжжя", за СПД ОСОБА_7, зобов'язати відповідача по справі ОСОБА_8 звільнити займані ним приміщення на території готельного комплексу "Велес".

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2007 року визнано договір від 30 жовтня 2006 року купівлі-продажу нерухомого майна - готельного комплексу «Велес», розташованого на 121км траси Бориспіль-Запоріжжя, укладений між суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_7 та ОСОБА_8, - дійсним, визнано за суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_7 право власності на об'єкт нерухомості - готельний комплекс ресторану «Велес» загальною площею 349,8кв.м, що розташований за адресою: 121км автодороги Бориспіль-Запоріжжя в Золотоніському районі Черкаської області, зобов'язано ОСОБА_8 негайно звільнити займані ним приміщення на території готельного комплексу «Велес».

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу на рішення, в якій просить скасувати рішення, так як вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухваливши нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі .

При цьому, ОСОБА_6 посилалась на те, що з 1995 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, і все майно є спільною власністю подружжя, але про наявність даного рішення була обізнана тільки у серпні 2016 року при розгляді справи про поділ майна подружжя, і вважає, що були порушені її права на належну частку у спільному майні подружжя оскаржуваним рішенням.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_8, інші сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду в засідання не зявились повторно, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення у справі з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, оскаржуване рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за положеннями ст. 220 ч.2 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі нотаріальне посвідчення договору не вимагається, а оскільки в даному випадку сторони при укладанні договору домовилися щодо усіх істотних умов, що стверджується самим договором, договором суборенди земельної ділянки, накладними та товарними чеками, відбулося майже повне виконання договору: гроші в сумі 80.000 грн. були передані відповідачу ОСОБА_8, що стверджується відповідною розпискою; готельний комплекс збудовано і позивач ОСОБА_7 фактично вступив у володіння ним.

Проте, такі висновки суду першої інстанції є не вірними та суперечать положенням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Однак, при розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в силу ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Крім того, судом не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом у справі встановлено не було, а встановлений ним факт знаходження майна відповідача у не може бути підставою для визнання договору дійсним.

Помилковим, також, є висновок суду про задоволення позову в частині звільнення приміщення відповідачем, оскільки за договором, укладеним між сторонами у простій письмовій формі, у позивача не виникло право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження майном, власником якого він не є.

Окрім цього, судом першої інстанції не було встановлено, а позивачем не надано жодних доказів про наявність зареєстрованого права власності за позивачем на дане нерухоме майно, наявності відповідних проектів та дозволів на здійснення будівництва даного нерухомого майна, прийняття його в експлуатацію встановленим порядком.

Оскільки фактичні обставини справи встановлені судом вірно, але неправильно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до ст. 309 ЦПК України, ухвалене судове рішення скасувати й постановити нове рішення про відмову в позовних вимогах.

А тому, з врахуванням встановлених обставин, матеріалів справи, доводів сторін та апеляційної скарги, положень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержанням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому вона підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на майно та усунення перешкод у користуванні майном, - скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на майно та усунення перешкод у користуванні майном.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :