АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 540/765/15-ц Номер провадження 22-ц/786/155/16Головуючий у 1-й інстанції Кравець С. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Карпушина Г.Л., Буленка О.О.

При секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Машівське районне управління юстиції про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Машівське районне управління юстиції про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням відмовлено.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення Машівського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2015 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а також таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, щопозивач ОСОБА_2 був власником квартири № 8 в с. Селещина, вул. Шевченка, 25, Машівського району, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 3 квітня 1992 року (а.с.9).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище Косенко) Н.І. з 10 червня 1978 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.13), внаслідок чого вказують, що спірна квартира є їхньою спільною сумісною власністю.

27 листопада 2014 року нотаріусом посвідчена довіреність ОСОБА_2 на імя відповідачки ОСОБА_5 за якою він довірив їй бути представником з питань розпорядження (продажу) належної йому квартири № 8 в с. Селещина, 25а, Машівського району за ціною та на умовах на її розсуд (а.с. 233-234). Цього ж числа ОСОБА_3 дала згоду чоловікові продати вказану квартиру за ціну та на умовах на його розсуд (а.с. 83).

В послідуючому, 11 січня 2015 року нотаріусом повторно посвідчено довіреність ОСОБА_2 на імя відповідача ОСОБА_5, про продаж належної йому квартиру в № 8 в с. Селещина, 25а, Машівського району (а.с.14, 179).

Встановлено, що повторна довіреність була видана з тих підстав, що в первинній була допущена помилка в написанні адреси будинку.

14 січня 2015 нотаріусом також була посвідчена заява подружжя на продаж нерухомого майна, за якою ОСОБА_3 дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на продаж квартири № 8 в с. Селещина, вул. Шевченка, 25, за ціною та на умовах на власний розсуд, що відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с. 181).

В подальшому, відповідач ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_2 продала квартиру № 8 в с. Селещина, 25а, Машівського району за 103000 грн. відповідачу ОСОБА_4, про що свідчить договір купівлі продажу від 20 січня 2015 року (а.с.15, 178, 183-186). З наданих нотаріусом документів щодо продажу вказаної квартири вбачається, що вона оцінена в 103300 грн., про що свідчить звіт з незалежної оцінки майна від 16 січня 2015 (а.с. 190-226).

Вирішуючи спірні правовідносини, місцевий суд правомірно виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова № 9 від 06.11.2009)розяснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Згідно розписки від 25 жовтня 2014 року свідок ОСОБА_8 взяв в борг у відповідачки ОСОБА_5 9000 грн, які зобовязувався повернути до 10 листопада 2014 (а.с. 81).

14 квітня 2015 року позивач ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів з питань шахрайського заволодіння його квартирою відповідачкою ОСОБА_5 Постановою слідчого Машівського РВ УМВС від 16.09.2015 кримінальне провадження було закрите за відсутності складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України (а.с. 22).

Згідно пояснень позивачів встановлено, що відповідачці ОСОБА_5 була видана довіреність на продаж їхньої квартири з метою погашення боргу їхнього сина перед нею. Але бажали, щоб продаж було вчинено на суму 200-220 тис. грн.., в той час вона була продана за меншу суму.

З урахуванням викладеного суд вірно дійшов висновку, що позивачі розраховували отримати більшу користь від вчиненого правочину, тобто більшу суму від продажу квартири, що не має правового значення, тому вказаний правочин щодо продажу квартири не вчинений під впливом помилки.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо сторона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має досягнуто згоди.

Частинами 1, 3 ст. 632 цього Кодексу визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін і її зміна після його виконання не допускається.

Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови № 9 від 06.11.2009, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Встановивши, що обставини на які посилаються позивачі, не є тяжкими в розумінні ст. 233 ЦК і не можуть бути підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки вказують на наявність боргу їхнього сина перед відповідачкою ОСОБА_5 та кримінального провадження, що є наслідком неправомірної поведінки особи, тобто їхнього сина, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про недоведеність факту наявності тяжких обставин та зумовленої ними необхідності укладення договору купівлі-продажу.

Окрім того, суд вірно взяв до уваги той факт, що за змістом оспорюваного договору сторони визначили вартість квартири в розмірі 103000, що відповідає вартості викладеній у звіті від 16 січня 2015 року. Разом з тим, крімсвоїх особистих пояснень, які б підтверджували, що вказана вартість визначена не вірно і вони мали бажання та змогу продати квартиру за більшу суму позивачі не надали, в той час як, двічі, при видачі ОСОБА_5 довіреності конкретну суму не обумовлювали.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права або інтересу і суд може захистити порушене право способом передбаченим договором або законом.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не підтверджують належними доказами їх неправомірність та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому задоволенню вони не підлягають.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_9 /підпис/ ОСОБА_10

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області _______________ ОСОБА_1

З оригіналом згідно: