233 № 233/7001/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю секретаря судового засідання Махота О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівці Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 державного науково-виробничого підприємства «Кварсит», Державного концерну «Укроборонпром», про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит», ДК «Укроборонпром», про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому з урахуванням уточнень та доповнень зазначив, що з 19 червня 1998 року працював директором ОСОБА_5 державного науково-виробничого підприємства «Кварсит». 11 квітня 2014 року був виданий наказ №98-к про розірвання з ним контракту та звільнення з 14 квітня 2014 року за п. 7-1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Ухвалення наказу не потягло за собою фактичного звільнення його з займаної посади і він продовжив працювати директором ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» до призначення керівником підприємства ОСОБА_6, запис про звільнення у його трудову книжку не вносився, трудова книжка йому на руки не видавалася, розрахунок згідно ст. 116 КЗпП України не відбувся. Вважає, що за таких обставин дії положення ч. 4 ст. 24 КЗпП України, згідно яких трудова угода визнається укладеною і тоді, коли наказ чи розпорядження не були ухвалені, але робітника фактично було допущено до роботи. Будучи керівником підприємства, він, як матеріально відповідальна особа, повинен був у встановленому законом порядку передати завод новопризначеному керівнику, крім того, згідно абзацу 9 розділу 8 Статуту підприємства концерн у разі зміни керівника забезпечує проведення ревізій фінансово-господарської діяльності підприємства в порядку, передбаченому законом, що здійснено не було. Новопризначеного директора ОСОБА_7 ніхто не бачив на території підприємства. У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зміни щодо керівника ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» були внесені 14 жовтня 2014 року та зазначено прізвище наступного директора ОСОБА_6, до того часу в якості підписанта та керівника підприємства був зазначений позивач. Таким чином, на його думку, не дивлячись на наявність наказу №98-к від 11 квітня 2014 року він залишався керівником ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» по 13 жовтня 2014 року включно. При цьому, за станом здоров*я з 14 квітня 2014 року по 11 серпня 2014 року він перебував на лікарняному, отримав лікарняні в повному обсязі. З 12 серпня 2014 року по виходу з лікарняного він продовжив роботу на підприємстві на займаній посаді. На нього, як і інших робітників, складався табель розрахунку робочого часу та нараховувалася заробітна плата. 14 листопада 2014 року на підприємстві проводилася аудиторська перевірка та складався відповідний акт перевірки питань фінансово-господарської діяльності, в якому містяться відомості щодо права першого підпису на фінансових документах у період часу з 01 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року за директором ОСОБА_1, також зазначено, що «… по факту ОСОБА_1 не склав повноважень директора підприємства», згідно акту з серпня по жовтень йому було нараховано заробітну плату у розмірі 50510,00 грн. та 89488,66 грн. компенсацію за невикористану відпустку, а всього 139 998,66 грн. Не згоден з тим, що виплачені йому відповідачем 18 лютого 2015 року кошти в сумі 41 348,70 грн. є остаточним розрахунком, оскільки сума встановлена в акті перевірки дотепер йому не виплачена. Також, вважає незаконним відрахування з належних йому сум при звільненні коштів у рахунок погашення кредиту ОСОБА_8 в сумі 63781,48 грн., що було проведено на підставі його заяви, однак він у заяві не зазначав точну суму коштів до відрахування та на час його проведення вже не працював на підприємстві. Приймаючи до уваги викладене, просив встановити факт перебування його у трудових відносинах із ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» в період часу з 14 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року та стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 12 серпня 2014 року по 13 жовтня 2014 року у розмірі 139 998,66 грн. Крім того, просив суд стягнути з відповідача - ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, починаючи з дати звільнення, за період з 14 листопада 2014 року по 15 липня 2016 року у розмірі 714 264,80 грн. (1721,12 грн. (розмір середньоденного заробітку) х 415 робочих днів).

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, уточнені станом на 15 липня 2016 року та пояснив, що дійсно 14 квітня 2014 року на підприємство прибув представник ДК «Укроборонпром» та ознайомив його з наказом про звільнення з посади директора ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит», при цьому новий директор ОСОБА_7 на завод не прибув. Працівників заводу за його розпорядженням було запрошено на збори та ознайомлено з текстом наказу про його звільнення, на що вони відреагували негативно, виказували представнику ДК «Укроборонпром» своє обурення. В цей час йому через нервовий стрес стало зле, він звернувся за медичною допомогою та вже о 10-45 год. був під крапельницею, з 14 квітня 2014 року до 11 серпня 2014 року перебував на лікарняному. Приблизно через два тижні від 14 квітня 2014 року він прийшов на підприємство де побачив повний безлад: новий директор не з*явився, працівники підприємства розмістили на вході банер з текстом щодо незгоди із зміною керівника заводу, ситуація слалася критична, тому він прийняв рішення зберегти завод від розкрадання та безвластя. Оскільки він був матеріально відповідальною особою та єдиною особою, наділеною права першого підпису фінансової документації, то знаходячись на лікарняному підписував фінансові документи та важливі листи від імені заводу, видав наказ, яким призначив тимчасово виконуючого обов*язки директора на час своєї хвороби, таким чином на його думку вжив дій до стабілізації ситуації на підприємстві. Зазначив, що не мав бажання продовжувати роботу, однак був змушений до цього внаслідок ситуації, що склалася. При виході з лікарняного він скасував свій наказ щодо призначення виконуючого обов*язків директора та приступив до виконання обов*язків директора заводу. 14 жовтня 2014 року на підприємство знов прибув представник ДК «Укроборонпром» та привіз нового директора ОСОБА_6, якому йому запропонували передати справи, на що він відповів що цієї людини не знає. Його самопочуття в цей час погіршилося, він звернувся за медичною допомогою та цього ж дня ліг до лікарні. Новий директор на його думку вірно розпочав роботу - видав наказ про проведення інвентаризації та прийняв завод. Трудову книжку він отримав після виходу з другого лікарняного 13 листопада 2014 року, однак з ним не був проведений повний розрахунок. Сума заборгованості по заробітній платі, яку він просить стягнути на його користь, встановлена в акті інвентаризації підприємства, вона досі йому не виплачена та стала відома йому лише після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження відносно нього. Не згоден з тим, що підприємство не має перед ним заборгованості, так, у лютому 2016 року йому було виплачено 41438,70 грн., та у березні 2016 року сплачено компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 18481, 66 грн., однак заробіток за період з 12 серпня 2014 року по 13 жовтня 2014 року йому не виплачений. Також, його дружина ОСОБА_8 оформлювала на підприємстві грошову допомогу, заборгованість по якій була погашена згідно її та його заяв з його розрахункових, що у теперішній час вважає неправомірним, бо точної суми до вирахування він у заяві не вказував та працівником підприємства на час утримань не був. Просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача пояснив в судовому засіданні, що попередніми судовими рішеннями на його думку не встановлено будь-яких обставин, які мають доказове значення по цій справі, так як спірні правовідносини не були предметом попереднього судового розгляду, що здійснювався лише відносно питання законності чи незаконності звільнення позивача по строках звільнення. Дійсно, 11 квітня 2014 року був винесений наказ про звільнення позивача з займаної посади з 14 квітня 2014 року, однак фактично звільнення не відбулося, так як не були дотримані вимоги діючого трудового законодавства йому не було видано трудову книжку, не був проведений повний розрахунок, чому на його думку не перешкоджала хвороба позивача, також не була призначена ревізія, а новий директор ОСОБА_7 був призначений формально. Факт недопуску новопризначеного керівника на підприємство належним чином не задокументований та здійснення ОСОБА_7 обов*язків директора ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» не має підтвердження, зокрема про це відсутні відомості у Єдиному Державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Сума заробітної плати, нарахована позивачу за час який він продовжував виконувати обов*язки директора, вказана в акті перевірки, до сьогоднішнього дня йому не виплачена. В матеріалах справи є лист ОСОБА_6 про те, що керівництво підприємства не має змоги звільнити ОСОБА_1 згідно вимог діючого законодавства, що на його думку підтверджує доводи позову. Після одержання трудової книжки 14 листопада 2014 року позивач звертався письмово до директора ОСОБА_6 з заявами про проведення з ним повного розрахунку, які були визнані анонімними та були йому повернуті. Тому, з огляду на неправомірність дій відповідачів у справі просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 державного науково-виробничого підприємства «Кварсит», у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, надавши письмові заперечення. Пояснив, що станом на теперішній час у підприємства відсутня будь-яка заборгованості перед позивачем у справі, так, на час звільнення ОСОБА_1 належало до виплати 105 220,18 грн. як компенсація за невикористану відпустку. У грудні 2014 року після находження заяв позивача та ОСОБА_8 з цієї суми було утримано кошти на погашення заборгованості останньої перед підприємством, залишок склав 41 438,70 грн., що було виплачено позивачу у лютому 2016 року та у березні 2016 року доплачено компенсацію. Вказав, що сума зазначена в акті перевірки, який не являється аудиторським висновком, не підлягає до стягнення як непідтверджена, так як висновки вказаного акту робилися на підставі наявної на той час на підприємстві бухгалтерської документації, тому викликають сумнів. Щодо наданої позивачем та його представником довідки з ОСОБА_5 ОДПІ про нарахування заробітної плати у 2, 3 кв. 2014 році зазначив, що ці відомості взяті за період 2014 року, пізніше вони були відкореговані, довідка не містить відомостей щодо дати звільнення позивача з роботи та ним не надано доказів отримання вказаних в ній сум. Також, копії табелів обліку робочого часу на його думку не мають будь-якого доказового характеру, оскільки містять внесені від руки відомості щодо позивача ОСОБА_1 з невідомих причин, можливо, за розпорядженням останнього. З врахуванням викладеного та письмових заперечень у задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача Державного концерну «Укроборонпром», у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, надавши письмові заперечення, та пояснив, що в даному випадку відсутні передбачені законом підстави для встановлення факту перебування сторін у трудових відносинах, як то наказ чи контракт. Позивач був у встановленому законом порядку ознайомлений із наказом про своє звільнення та у подальшому на нього концерном не покладалися обов*язки керівника ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» та він на посаду директора не призначався. Стаття 24 КЗпП України на його думку в цьому випаду не підлягає до застосування, так як позивач не допускався до роботи у визначеному діючим трудовим законодавством порядку, йому не був визначений розмір посадового окладу, коло службових обов*язків, не було відведено робоче місце. Зазначив, що на посаді керівника державного підприємства не може перебувати особа, з якою не укладений відповідний контракт. У період часу з 14 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року діяв наказ щодо призначення директором підприємства з 15 квітня 2014 року ОСОБА_7, з яким був укладений контракт. Крім того, рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2015 року, залишеним без змін апеляційною інстанцією, підтверджений факт звільнення ОСОБА_1 з посади директора заводу з 14 квітня 2014 року, що не підлягає доказуванню згідно вимог діючого законодавства у даній справі. Жодних обов*язків матеріального характеру перед позивачем відповідач ДК «Укроборонпром» не має. Позивач не працював в останній день роботи у зв*язку із відкриттям листка непрацездатності, пізніше з вимогою про проведення повного розрахунку до підприємства не звертався, доказів чого суду не надав. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на його думку до задоволення не підлягають, оскільки всі суми належні при звільненні вже виплачені позивачу у добровільному порядку та розмір середньоденного заробітку визначений виходячи з посадового окладу позивача на день його звільнення, до складу якого входять надбавки та премії, право на які позивач втратив при звільненні. На його думку, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, так, довідка з ОСОБА_5 ОДПІ щодо нарахування заробітної плати позивачу у 2014 році не містить даних про дату прийому на роботу та дату звільнення, що свідчить про те, що податкова інспекція не має в розпорядженні відомостей про правомірність проведення нарахувань, а лише відображає передані підприємством дані. Відомості акту перевірки були сформовані працівником бухгалтерії та в подальшому, після набрання законної сили рішеннями судових інстанцій у справі про поновлення на роботі, ця інформація була скорегована. З врахуванням викладеного та письмових заперечень у задоволенні позову просив відмовити.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що на час коли відбулося звільнення ОСОБА_1 він, працюючи у ДК «Укроборонпром», являвся куратором ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» та отримав від керівництва завдання ознайомити ОСОБА_1 з наказом про його звільнення. Телефоном він попередньо домовився з ОСОБА_1 про зустріч та 14 квітня 2014 року прибув на підприємство разом із ОСОБА_8, ОСОБА_10 та кандидатом на посаду директора ОСОБА_7 Позивач був ознайомлений із наказом про звільнення, отримав його копію, викликав до кабінету представника відділу кадрів, якому доручив зібрати працівників заводу та довести до їх відома зміст наказу. У свідка ОСОБА_1 спитав, хто буде директором на що він представив йому ОСОБА_7, котрого позивач запитав, які в нього плани та той відповів, що спочатку має ознайомитися зі справами на заводі. На зборах, які вела ОСОБА_11, люди підняли шум та ОСОБА_1 їх заспокоював. Перед тим позивач попросив свідка не брати нового директора на збори, сказав, що сьогодні ще він директор, тому в цей день ОСОБА_7 не був представлений працівникам в якості нового керівника. Наступного дня свідка та нового директора не було допущено на територію підприємства, так як група працівників заблокувала вхід. До них вийшов заступник позивача ОСОБА_12 та пояснив, що люди не хочуть іншого директора. Про стан подій свідок довів до відома керівництва концерну, на що отримав розпорядження повертатися та не загострюватися ситуацію, яку буде вирішено пізніше, при цьому ним ОСОБА_12 був переданий наказ про призначення нового директора ОСОБА_7 З телефонних розмов із останнім свідку відомо, що 2-3 рази ОСОБА_7 пробував приступити до роботи однак не був допущений на завод його працівниками. Після цього до концентру приходили листи від підприємства за підписом ОСОБА_1, на які вони не реагували, оскільки керівництво вважало, що для цього немає юридичних підстав, про те, які листи надсилались від концерну на ім*я ОСОБА_1 йому не відомо, він таких листів не направляв, знає, що надходила документація за підписом ОСОБА_12, яка приймались до розгляду. Щодо інших дій, які вживались або не вживались керівництвом концерну у зв*язку із цими обставинами, йому не відомо, він сам ніяких рішень не приймав, все доводив до відома керівництва. Також, свідку відомо, що на той час, як вони 14 квітня 2014 року спілкувалися із ОСОБА_1, останній почувався добре, на зборах заспокоював людей, збори закінчилися близько 12-00 години та ОСОБА_1 в цей час був поряд із ним.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що з часу утворення на базі іншого заводу підприємства «Кварсит» його очолив ОСОБА_1 та всі працівники, які були працевлаштовані на підприємстві, були вдячні директору за те, що він зумів обґрунтувати доцільність його створення. Доки ОСОБА_1 працював директором на заводі все було добре, колектив підтримував свого керівника. 14 квітня 2014 року на підприємство прибув ОСОБА_9 та привіз наказ про звільнення ОСОБА_1, який на зборах було оголошено працівникам, що відреагували негативно, почали йти зі зборів, ОСОБА_9 ледь встиг озвучити прізвище нового директора ОСОБА_7 Позивачу у справі в цей час стало погано та він звернувся до лікарні. Наступного дня ОСОБА_9 намагався пройти на територію підприємства, однак за прохідними стояли обурені звільненням директора люди та не допустили його на завод, при цьому з ОСОБА_9 був ОСОБА_10, а не призначений на посаду керівника ОСОБА_7, якого, як вона впевнена, на заводі взагалі ніхто не бачив. Працівники підприємства були розгублені, було проведено профсоюзні збори з метою вжиття дій до захисту заводу та наступного ж дня вони відвідали ОСОБА_1 у лікарні та попросили не кидати завод. До 12 серпня 2014 року позивач перебував на лікарняному, однак приходив на завод та вони приходили до лікарні, він підписував фінансові документи та листи від імені підприємства. Через листування до відома концерну було доведено, що фактично підприємством продовжує керувати ОСОБА_1 Позивачу, як і іншим працівникам, нараховувалася заробітна плата, яка не виплачувалася внаслідок відсутності коштів. В цей проміжок часу на завод приїжджав представник ДК «Укроборонпром» Воробйов, який заспокоював людей, попросив зняти банер, який люди розмістили на воротах у підтримку директора, та попросив оформити наказ про призначення ОСОБА_12 виконуючим обов*язки керівника, примірник якого взяв із собою. Пізніше на завод привезли нового директора ОСОБА_6, який прийняв справи. Наказу про звільнення з посади директора ОСОБА_1 свідок не бачила, не знає кому його було передано, також їй не відомо яким чином відомості про дату та номер цього наказу стали відомі працівникам КДНВП «Кварсит» та були внесені до листів на адресу концерну. Вважає, що люди заблокували вхід до підприємства лише з метою привернення уваги до подій на заводі. Якщо б новий директор схотів пройти на завод, його б допустили, однак він цього не робив. Який проміжок часу люди блокували прохідні точно сказати не може. З роботи на заводі вона звільнилася у березні 2015 року, до цього перебувала на лікарняному та при директорі ОСОБА_6 майже не працювала.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії трудової книжки, заповненої 12 липня 1966 року (т.1 а.с. 3-5) позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» з 19 червня 1998 року, згідно наказу № 61-к від 19 червня 1998 року призначений на посаду директора (т.1 а.с. 4), 14 квітня 2014 року звільнений згідно ст. 36 п. 7-1 КЗпП України на підставі наказу ДК «Укроборонпром» №98-к від 11 квітня 2014 року (т.1 а.с. 5).

Як вбачається з копії наказу ДК «Укроборонпром» № 98-к від 11 квітня 2014 року (т.1 а.с. 42) контракт з ОСОБА_1, що був укладений на термін з 20 листопада 2013 року по 19 листопада 2014 року (т.1 а.с. 184-195), розірвано з 14 квітня 2014 року відповідно до абзацу двадцять четвертого пункту 5.3 цього контракту. ОСОБА_1 звільнено 14 квітня 2014 року з роботи у зв*язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, пов*язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання та протидії корупції», пункт 7-1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно даної копії (т.1 а.с. 42) ОСОБА_1 14 квітня 2014 року ознайомився з наказом під особистий підпис, що позивач підтвердив в судовому засіданні.

З копій листків непрацездатності КУ «Центральна районна лікарня» (т.1 а.с. 43-46) вбачається, що позивач ОСОБА_1 у період часу з 14 квітня 2014 року по 11 серпня 2014 року перебував на лікарняному, що також вбачається з копії листа заступника директора КДНВП «Кварсит» від 14 квітня 2014 року (т.1 а.с. 224).

Відповідно до копії наказу № 178 від 07 серпня 2014 року (т.2 а.с. 13) на час відпустки директора підприємства ОСОБА_1 з 07 серпня 2014 року виконуючим обов*язки директора КДНВП «Кварсит» призначено ОСОБА_12; на зупинення дії наказу 12 серпня 2014 року ОСОБА_1 видано №181 (т.2 а.с. 14).

Згідно копії листа № 1-513 від 24 липня 2014 року за підписом директора ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» ОСОБА_1 (т.1 а.с. 40, т.2 а.с. 11), останній доводить до відома генерального директора ДК «Укроборонпром» про те, що дійсно 14 квітня 2014 року він був ознайомлений з наказом про його звільнення та з 14 квітня 2014 року перебуває на лікарняному, але керувати підприємством продовжує та підписує документи фінансового характеру з причини неможливості кинути підприємство у кризовій ситуації. Просив відмінити наказ про його звільнення, повідомив, що його позовна заява подана 30 квітня 2014 року до Ленінського районного суду м. Донецька про відміну наказу про звільнення не розглядається у зв*язку із перебоями та зупинками у роботі судів у Донецькому регіоні, що обумовлено військовими діями. Просив підписати його заяву про відпустку з 04 серпня 2014 року для продовження лікування.

Листом від 15 квітня 2014 року (т.1 а.с. 230-232) в.о. директора КДНВП «Кварсит» ОСОБА_12 звертався до т.в.о. генерального директора ДК «Укроборонпром» з питання проведення розслідування щодо доцільності застосування до ОСОБА_1 такого дисциплінарного стягнення як звільнення та призупинення дії наказу №98-к від 11 квітня 2014 року з посиланням на протокол відкритих профсоюзних зборів трудового колективу підприємства від 15 квітня 2014 року, лист голови профкому за підписами членів (т.1 а.с. 233-236)

25 квітня 2014 року на адресу т.в.о. генерального директора ДК «Укроборонпром» заступником директора ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» ОСОБА_12 направлено лист щодо виробничих питань, в якому зазначено, що лист ДК «Укроборонпром» помилково складений на ім*я ОСОБА_7 як директора підприємства, якого на підприємстві не було, не має і не буде. Зазначено, що на даний час директор підприємства ОСОБА_1 з 14 квітня 2014 року перебуває на лікарняному (т.1 а.с. 107, т.2 а.с.4).

Згідно копій листів за підписом ОСОБА_1 (т.2 а.с. 9, 10, 15, 17, 18, 19, 20-21) останій у червні серпні 2014 року звертався на адресу ДК «Укроборонпром» з приводу виробничих питань та до ПАТ «ТЕРРА БАНК» щодо перерахування грошових коштів для виплати зарплати співробітникам підприємства, підписуючись як директор КДНВП «Кварсит».

З копії листа директора ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» ОСОБА_6 на адресу генерального директора ДК «Укроборонпром» (т.1 а.с. 106, т.2 а.с. 28) вбачається, що з 14 жовтня 2014 року до виконання обов*язків директора КДНВП «Кварсит» приступив ОСОБА_6, яким після ознайомлення зі справами виявлено, що на підприємстві відсутній наказ ДК «Укроборонпром» від 11 квітня 2014 року № 98-к про звільнення ОСОБА_1, тому підприємство не може звільнити ОСОБА_1 на підставі вказаного наказу в рамках діючого законодавства. Висловлено прохання самотужки врегулювати спірні правовідносини, що склалися між ДК «Укроборонпром» і ОСОБА_1 та надати рекомендації щодо законних дій з боку підприємства.

Листом т.в.о. генерального директора ДК «Укроборонпром» від 10 листопада 2014 року на адресу директора ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» (т.1 а.с. 204) повідомлено, що ОСОБА_1 звільнений з роботи з 14 квітня 2014 року, з наказом про звільнення ознайомлений під підпис 14 квітня 2014 року та в той же день на підприємство передано примірник наказу для внесення запису до трудової книжки ОСОБА_1 та проведення усіх розрахунків. У зв*язку з тим, що трудові відносини з ОСОБА_1 припинено 14 квітня 2014 року підстав для нарахування йому заробітної плати та інших виплат як директору ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» після цієї дати немає

Відповідно до копії наказу ДК «Укроборонпром» № 90-к від 11 квітня 2014 року (т.1 а.с. 206) ОСОБА_7 призначено за контрактом на посаду директора ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» з 15 квітня 2014 року. Підстава: контракт з ОСОБА_7 від 11 квітня 2014 року № 26К/14.

Згідно копії наказу по ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» №237 від 11 листопада 2014 року (т.1 а.с. 114, т.2 а.с. 30) начальнику відділу кадрів на підставі наказу ДК «Укроборонпром» від 11 квітня 2014 року №98-к надано розпорядження внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 та видати йому трудову книжку в термін до 12 листопада 2014 року включно; головному бухгалтеру здійснити нарахування належних розрахункових виплат ОСОБА_1 станом на 14 квітня 2014 року.

Відповідно до копії листа від 12 листопада 2014 року (т.1 а.с. 115, т.2 а.с. 31) ОСОБА_1 начальником відділу кадрів ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» повідомлено про розірвання контракту №63к/13 від 20 листопада 2013 року та запропоновано з*явитися до відділу кадрів за трудової книжки або надати письмову згоду про направлення її поштою.

Згідно особистого підпису (т.1 а.с. 116, т.2 а.с. 32) трудову книжку ОСОБА_1 отримав 13 листопада 2014 року, що позивач підтвердив в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

В силу ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

В силу вимог ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику застосування судами трудових спорів» трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання або інтересів працівника. Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за N 12-рп/98 від 09 липня 1998 року, виходячи зі змісту частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудові контракти можуть укладатись у випадках, передбачених як законами, так і постановами Верховної ОСОБА_4 України, указами Президента України, декретами та постановами Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їх повноважень. Нормативні акти Президента України як глави держави (стаття 102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (стаття 113 Конституції України) обов'язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов'язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України.

Постановою КМУ №203 від 19 березня 1993 року «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у загальнодержавній власності» у п.п. 2, 3 встановлено, що контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України, ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками,

затвердженими згідно з додатком № 2 цієї постанови. З керівниками підприємств, раніше обраними чи призначеними на посаду, також укладаються або переукладаються контракти.

У п. 7 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз*яснено, що контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст.21 КЗпП). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств).

Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Костянтинівське ДНВП «Кварсит» діє на підставі Статуту (т.1 а.с. 2-3), є державним підприємством - учасником ДК «Укроборонпром», що вбачається зі Статуту ДК «Укроборонпром» з додатками (т.1 а.с. 137-175)

Як встановлено в судовому засіданні, 20 листопада 2013 року між ДК «Укроборонпром» та ОСОБА_1 було укладено контракт № 63к/13, на термін з 20 листопада 2013 року по 19 листопада 2014 року (т.1 а.с. 184-195), що не оспорювалася сторонами у справі. Вказаним контрактом були визначені взаємні права та обов*язки сторін, умови матеріального забезпечення керівника, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів, порядок внесення змін і доповнень до контракту та підстави його припинення, термін дії та інші умови. Так, у п. 3.1 наведені розмір оплати праці керівника, розмір набавок, премій, винагород, також, визначений посадовий оклад позивача у розмірі 11391 грн. Пункт 5.3 контракту містить перелік підстав, за яких керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи концерну до закінчення терміну його дії.

Позивач ОСОБА_1 наказом ДК «Укроборонпром» № 98-к від 11 квітня 2014 року був звільнений з посади директора та з ним був розірваний вище вказаний контракт відповідно до абзацу двадцять четвертого пункту 5.3. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не заперечував, що наказ про розірвання укладеного контракту та його звільнення з 14 квітня 2014 року був доведений до його відома 14 квітня 2014 року та ним був отриманий його примірник, інший контракт про призначення позивача на посаду директора ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» на період з 14 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року з ДК «Укроборонпром» не укладався. Позивач з наказом про його звільнення не погодився та повноважень директора підприємства не склав, в той же час, не оскаржив в судовому порядку наказ про своє звільнення, що станом на теперішній час в передбаченому законом порядку не скасований.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до копії рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2015 року (т.1 а.с. 6-7, 176-179) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДК «Укроборонпром» про поновлення на роботі на посаді директора ДНВП «Кварсит», зобов*язання укласти з ним контракт як з директором ДНВП «Кварсит», стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовлено. Рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2015 року (т.1 а.с. 180-183) та набрало законної сили 03 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 7 зворот). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року вказані рішення першої та апеляційної інстанції залишено без змін (т. 2 а.с. 100-101).

Таким чином, є встановленою дата звільнення з посади директора ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» ОСОБА_1 14 квітня 2014 року, що також підтверджується записами в трудовій книжці останнього, яка згідно вимог діючого трудового законодавства є основним документом про трудову діяльність працівника.

За таких умов, на думку суду, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про встановлення факту його перебування у трудових відносинах з ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» у період з 14 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року не ґрунтуються на діючому законодавстві та доводи сторони позивача в цій частині не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 11 листопада 2014 року складався акт перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит», проведеної відповідно до наказу генерального директора ДК «Укроборонпром» від 07 листопада 2014 року №277 (т.1 а.с. 111-113, т.2 а.с. 25-27), в якому серед іншого зазначено, що відповідно до наказу ДК «Укроборонпром» від 11 квітня 2014 року № 98-к розірвано контракт з директором підприємства ОСОБА_1 з 14 квітня 2014 року, про що ОСОБА_1 ознайомлений під підпис, але по факту він своїх повноважень не склав. Відповідно до доповідної записки начальника відділу кадрів наказ про звільнення ОСОБА_1 до відділу кадрів не надходив. У листі від 24 липня 2014 року № 1-513 у відповідь на лист ДК «Укроборонпром» від 14 липня 2014 року ОСОБА_1 підтвердив, що з наказом про звільнення ознайомлений, а також зазначив, що перебуває на лікарняному з 14 квітня 2014 року та продовжує керувати підприємством, підписуючи фінансові документи. Розрахунковим листом, наданим в.о. головного бухгалтера, з серпня по жовтень ОСОБА_1 нараховано заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 139998,66 грн., які йому не виплачені.

З копій табелів обліку робочого часу ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» вбачається, що ОСОБА_1 таб. № 471 у період 14 квітня 2014 року по 11 серпня 2014 року проведені відмітки про знаходження на лікарняному, з 12 серпня 2014 року по 13 жовтня 2014 року внесені відомості про відпрацьований робочий час (т.2 а.с. 169-175).

Відомості про нарахування та виплату заробітної плати позивачу ОСОБА_1 у 2-3 кв. 2014 року відображені також у довідці з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 19 липня 2016 року № 2456 (т.2 а.с. 176).

Посилання позивача та його представника на зазначені вище документи, а також на листи за підписом ОСОБА_1 на адресу ДК «Укроборонпром» та банківських установ, як на доказ у підтвердження позовних вимог ОСОБА_1Ф про перебування з ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» у трудових відносинах у спірний період часу та наявності заборгованості по виплаті заробітної плати, суд до уваги не бере, оскільки на думку суду ці документи, листи та викладені в них відомості не підтверджують факту виконання ОСОБА_1 обов*язків директора у період часу з 14 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року підприємства на законних та правомірних підставах.

Зі змісту акту перевірки та листування сторін у справі вбачається, що самим позивачем неодноразово зазначено про ознайомлення його з наказом про звільнення з посади директора підприємства, з яким він не погодився та його не виконав, що на думку суду не тягне за собою фактичного продовження існування трудових правовідносин між сторонами у справі.

Так само, на переконання суду, не ґрунтуються на діючому трудовому законодавстві та не доводять позовних вимог про перебування сторін у трудових відносинах у спірний період часу посилання позивача та його представника на незабезпечення концерном при звільненні ОСОБА_1 проведення відповідно до положень Статуту підприємства ревізії фінансово-господарської діяльності чи інвентаризації майна підприємства.

Крім того, суд не погоджується з доводами сторони позивача про те, що факт відсутності у ОСОБА_9 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відомостей (т.1 а.с. 108-110, т.2 а.с. 5-8) відомостей про ОСОБА_7 як керівника ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» є підставою до задоволення вимог позову про встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах з підприємством у спірний період часу.

Відмовляючи у задоволенні цієї частини позовних вимог позивача ОСОБА_1 суд не ставить у залежність факт припинення трудових відносин позивача із ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» від обов*язковим виникнення таких відносин в іншої особи, зокрема, новопризначеного директора підприємства.

В судовому засіданні встановлено, що відображення в довідці податкового органу нарахувань заробітку позивачеві за спірний період часу, а так само зазначення в акті перевірки фінансової діяльності підприємства суми заборгованості позивача по заробітній платі в розмірі 139998,66 грн., мало місце внаслідок первинного занесення таких даних до табелів обліку робочого часу та бухгалтерської документації ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» працівниками, безпосередньо підпорядкованими позивачу на час продовження ним після ознайомлення із наказом про звільнення виконання обов*язків директора підприємства. У судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що у подальшому ці дані були відкореговані, а вказані у довідці суми коштів позивачем фактично отримані не були, в тому числі, з огляду на заявлені останнім позовні вимоги.

За таких обставин суд дійшов висновку, що стороною позивача суду не надано належних доказів у підтвердження існування заборгованості з боку ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» по виплаті позивачеві заробітної плати, тому, враховуючи також висновок суду про необхідність відмови у задоволенні позову в частині вимог про встановлення факту перебування сторін у трудових відносинах у спірний період часу, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь з відповідача ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» заборгованості по заробітній платі за період з 12 серпня 2014 року по 13 жовтня 2014 року, як непідтверджених та безпідставних.

В силу ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 32 Закону України «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до Постанови КМ України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі Порядок №100) середня заробітна плата звільненого робітника обчислюється виходячи із його заробітку за останні два повних місяця роботи.

Згідно розрахункового листка за листопад 2014 року (т.1 а.с. 93) борг ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» перед ОСОБА_1 на кінець місяця складав 105 220,18 грн.

Як вбачається з копій вихідних накладних у період 2014 року працівник ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» ОСОБА_8, таб. № 454, придбала товари та матеріали в рахунок заробітної плати (т.1 а.с. 60-90), загальною вартістю 63781,48 грн. та мала заборгованість перед підприємством в цій сумі, що вбачається з розрахункового листка за грудень 2014 року (т.1 а.с. 94).

Згідно копії заяви ОСОБА_13 на ім*я директора ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» ОСОБА_6 від 10 грудня 2014 року (т.1 а.с. 91) вона просила передати заборгованість по кредитам її чоловіку ОСОБА_1, який згідно копії заяви від 10 грудня 2014 року (т.1 а.с. 92) письмово зазначив, що згоден прийняти заборгованість ОСОБА_8 для погашення з належних йому коштів.

Відповідно до розрахункового листка за грудень 2014 року (т.1 а.с. 95) борг ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» перед ОСОБА_1 на кінець місяця складав 41 438,70 грн., було утримано 63781, 48 грн.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем в судовому засіданні зазначено, що у теперішній час він не згоден з відрахуванням з належних йому при звільненні сум коштів в рахунок погашення кредиту ОСОБА_8, однак, позовні вимоги з цього приводу у відповідності до вимог діючого цивільно-процесуального законодавства ним заявлені не були.

Згідно бухгалтерської довідки ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» від 25 грудня 2015 року (т.1 а.с. 23, 31), загальна сума заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 на дату звільнення 14 квітня 2014 року складає 41 438, 70 грн.

Відповідно до копії відомості на виплату грошей №43 від 18 лютого 2016 року (т.1 а.с. 50-51) ОСОБА_1 виплачено 41 438,70 грн., які згідно особистого підпису позивача ним отримано 18 лютого 2016 року о 15 год. 16 хв. Вказане також підтверджується бухгалтерською довідкою КДНВП «Кварсит» №10432 від 14 липня 2016 року (т.2 а.с. 94), згідно якої також позивачу 30 березня 2016 року було виплачено компенсацію втрати частини заробітку за час її несвоєчасної виплати з врахуванням індексу інфляції в сумі 18 481,66 грн.

Таким чином, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт наявності заборгованості з боку ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» перед позивачем ОСОБА_1 щодо сум належних при звільненні на день його звернення до суду із даним позовом, яка у теперішній час є погашеною.

Оскільки позивач не працював в останній день роботи у зв*язку із відкриттям листка непрацездатності, то згідно вимог ст. 116 КЗпП України повний розрахунок з ним повинен був бути проведений не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Стороною позивача суду не надано належних доказів звернення останнього після закриття лікарняного листка до підприємства Костянтинівське ДНВП «Кварсит» з вимогою про виплату йому всіх сум, що належать йому при звільненні. Заяви позивача, повернуті на його адресу керівництвом підприємства з доданими до них оригіналами довідки лікарняного листка та листка непрацездатності як анонімні звернення, оформлені з порушенням вимог Закону України «Про звернення громадян», суд не розцінює як доказ звернення до відповідача про проведення розрахунку.

В той же час, звернення позивача ОСОБА_1 до суду із даним позовом, що мало місце 29 грудня 2015 року, суд вважає належним пред*явленням вимоги до відповідача про виплату сум, належних йому при звільненні в розумінні ст. 116 КЗпП України, та виплата 18 лютого 2016 року підприємством заборгованості на користь позивача із сплатою 30 березня 2016 року суми компенсації втрати частини доходів у зв*язку з порушенням строків їх виплати на думку суду не звільняє підприємство від обов*язку виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки з дня пред*явлення вимоги по день фактичного розрахунку.

Згідно бухгалтерської довідки ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» від 25 грудня 2015 року (т.1 а.с. 22, 30), середньомісячна заробітна плата ОСОБА_14 на час звільнення 14 квітня 2014 року складала 33454,32 грн., середній заробіток за одну робочу зміну на час звільнення складав 1721,12 грн.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» на користь позивача в силу ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 29 грудня 2015 року по день фактичного повного розрахунку 30 березня 2016 року, у розмірі 110 151 грн. 68 коп., виходячи із розрахунку: 1721,12 грн. х 64 робочі дні = 110 151,58 грн.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_5 ДНВП «Кварсит» в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути судовий збір в сумі 1101,52 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 державного науково-виробничого підприємства «Кварсит», , на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, середній заробіток за час затримки розрахунку за період часу з 29 грудня 2015 року по 30 березня 2016 року включно у розмірі 110 151 (сто десять тисяч сто п*ятдесят одна) гривня 68 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 державного науково-виробничого підприємства «Кварсит», , на користь держави судовий збір в сумі 1101 (одна тисяча сто одна) гривня 52 копійки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті в нарадчій кімнаті та проголошені 01 серпня 2016 року. Повний текст рішення суду виготовлений 05 серпня 2016 року.

Суддя :