Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/2888/16-ц

Провадження № 2/185/1950/16

19 травня 2016 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бабій С. О.

при секретарі судового засідання Шмик К.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

24.03.2016 р. позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1, яку придбав 17.03.2000 р. Відповідачі оселились до вказаної квартири за його згоди. Однак, не зважаючи на ту обставину, що позивач є власником даної квартири й відповідно має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, та у серпні 2015 р. вирішив оселитися у належній йому квартирі, відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні даною квартирою, зокрема не допускають до неї та не надають ключі від вхідних дверей, що зумовило звернення до суду.

У судовому засідання позивач, представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач ОСОБА_3 представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав повністю, посилаючись на безпідставність та недоведеність.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що у позову слід задовольнити повністю за наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2000 року належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. (а.с. 5-6).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року у цивільній справі 185/9879/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, встановлено, що в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.37-44).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили наявність неприязних стосунків між сторонами у справі, які виникли у серпні 2015 р. Те саме випливає із змісту наданих сторонами висновків за матеріалами перевірки правоохоронними органами заяв сторін (а.с.7, 36). Свідок ОСОБА_8 зазначила конкретні випадки та приклади того, яким чином відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні даною квартири, шляхом не допуску до неї та не надання ключів від вхідних дверей. Із пояснень відповідача ОСОБА_9 випливає, що один замок до квартири АДРЕСА_1 був ним замінений у зв'язку із поломкою, проте належних доказів надання позивачу відповідного ключа до квартири (замість зміненого) ним не надано.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Таким чином, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Відповідачами не доведено вчинення позивачем вказаних протиправних дій щодо них чи інших осіб, які мешкають у квартирі, належній позивачу. Так саме оспорювання відповідачами правових підстав та правомірності придбання позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2000 року у власність квартири АДРЕСА_1 не може бути підставою для обмеження правомочностей чинного власника квартири.

Ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

При цьому, частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом.

Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст.ст. 185, 187, 189 ЦПК України.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки позивачем надано докази на підтвердження його права власності щодо спірної квартири, та відповідно, права щодо вільного володіння та користування нею, у тому числі й щодо права на проживання у даній квартирі, у реалізації якого перешкоджають відповідачі. У розумінні положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного, у тому числі доказів щодо відсутності спору щодо користування спірною квартирою та відсутності з їх боку чинення перешкод позивачу на вільне користування квартирою, у тому числі наявність у нього ключів від квартири та можливості вільного доступу до неї, а також проживання у ній.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки вони обґрунтовані та доведені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 316-319, 321, 358, 391, 396 ЦК України, ст. ст. 5-8, 10,11, 57, 60, 84, 88, 209, 212, 214-215, 224-228, 294 суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням- задовольнити .

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати ключі від вхідних дверей спірної квартири.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 275,60 грн (двісті сімдесят п'ять гривень 60 копійок) з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Суддя С. О. Бабій