АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Соколової В.В., Борисової О.В.

при секретарях Хоменку О.С., Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до державного підприємства «Український науково-дослідний інститут зв'язку», треті особи Міністерство транспорту та зв'язку України, Адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України про визнання права користування жилим приміщенням, укладення договору найму, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до «Український науково-дослідний інститут зв'язку», треті особи Міністерство транспорту та зв'язку України, Адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, в якому просили визнати за собою право безстрокового користування квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 в період з 1966 по 2008 рік постійно працював у відповідача. У зв'язку з важкими житловими умовами наказом відповідача №19 від 27.03.1995 року позивачу для тимчасового користування надано квартиру АДРЕСА_1. Власником житлового приміщення є Міністерство транспорту та зв'язку України, балансоутримувачем - ДП «УНДІЗ». Впродовж 20 років позивачі постійно проживають у зазначеному житловому приміщенні, провели поточний ремонт квартири, сплачують комунальні послуги, правил співжиття не порушували, житлове приміщення використовують за призначенням, через досягнення пенсійного віку, позивач звільнений з підприємства, проте ордер на проживання у квартирі позивачі не отримували, договір найму житла не укладався, за адресою проживання позивачі не зареєстровані. Починаючи з червня 2008 року, відповідач намагається позбавити позивачів житлового приміщення, в якому вони постійно проживають. Спори стосовно даного житла неодноразово були предметом судового розгляду. Рішеннями суду встановлено, що спірна квартира до числа службових не включалась, як гуртожиток не реєструвалась, виселення позивачів з підстав ст. ст. 109 - 117 ЖК УРСР не передбачено. Позивачі мають фактичну можливість користуватися спірною квартирою при відсутності належних документів, підтверджуючих право проживання та користування, одержати їх на даний час не виявляється можливим, як і виселити позивачів.

Справа № 759/475/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8612/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Заєць Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не правильно вказав на те, що позивачі не довели того, що перебувають на обліку тих, хто потребує поліпшення житлових умов і настала їх черга для отримання житла, оскільки позивачам не потрібно надавати квартиру, оскільки вона була надана ще в 1994 році. Апелянт вказує, що позивачі проживають у квартирі більше 20 років, сплачують необхідні платежі за ЖКП, зробили ремонт у квартирі за власні кошти, а тому, на думку апелянта, позивачі є безстроковими наймачами спірної квартири.

Представник апелянта - ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи: Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України - Іваненко заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників процесу, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом УНДІЗ №19 від 27.03.1995 року у зв'язку з важкими житловими умовами ОСОБА_1 на родину, яка складається з трьох чоловік, надано длятимчасового мешкання квартиру АДРЕСА_1. Комендантові наказано укласти договір з ОСОБА_1 в установленому порядку (а.с. 7).

13.11.1995 року ОСОБА_1, на підставі акту здачі-приймання квартири, укладеного з адміністрацією УНДІЗ, передано квартиру в буд. АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2012 року (а.с. 12-15) скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2011 року, ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ДП «УНДІЗ» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення. Рішеннями суду встановлено, що правовий статус жилого будинку та квартири АДРЕСА_1, не визначено. Житлове приміщення як гуртожиток не зареєстровано, спірне приміщення як службове позивачам не надавалося. Особи у встановленому законом порядку не були вселені у жиле приміщення, спеціальний ордер позивачам не видавався, договір найму не укладався, а тому вони не набули право користування службовим приміщенням. Квартира надавалась позивачам як тимчасове житлове приміщення, а тому останні є тимчасовими жильцями.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є тимчасовими жильцями та відсутні правові підстави для визнання за ними права користування спірним житловим приміщенням та укладення договору найму.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вивченням матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що жодного належного доказу та обґрунтування щодо незаконності рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було.

Звернувшись до суду з позовом, позивачі не обґрунтували його належним чином, не вказали на якій саме правовій підставі вони мають право безстрокового користуватися квартирою АДРЕСА_1.

Апелянт посилається на те, що позивачі проживають у квартирі більше 20 років, сплачують необхідні платежі за ЖКП, зробили ремонт у квартирі за власні кошти, а тому є безстроковими наймачами спірної квартири, при цьому не вказує норму законодавства, яка б давала їм таке право. Дані доводи апелянта колегія суддів розцінює, як його припущення та оціночне судження.

Суд першої інстанції правильно послався на встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2011р. обставини, а саме те, що особи у встановленому законом порядку не були вселені у жиле приміщення, спеціальний ордер позивачам не видавався, договір найму не укладався, а тому вони не набули право користування службовим приміщенням. Квартира надавалась позивачам як тимчасове житлове приміщення, а тому останні є тимчасовими жильцями.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін, оскільки позивачі не довели обґрунтованості своїх вимог, не навели передбачених законодавством положень, які б давали суду підставу визнати за ними право безстрокового користування квартирою АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року колегія суддів вважає таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді