АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/154/16 Справа № 206/1526/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зайченко С. В. Доповідач - Лисична Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Лисичної Н.М.

суддів - Баранніка О.П., Посунся Н. Є.

при секретарі - Самокиша О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Снек Експорт», третя особа генеральний директор ТОВ «Снек Експорт» Шевченко Ігор Миколайович - про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2015 року, яким їй відмовлено у позові, посилаючись на неповне з*ясування судом обставин справи, невідповідність висновків дійсним обставинам справи та доказам, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає, що рішення повинне бути скасоване з ухваленням нового про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 знаходилася в трудових відносинах з ТОВ «Снек Експорт», працюючи майстром дільниці, дисциплінарних стягнень не мала.

З 25.11.2014 року по 05.12.2014 року позивачка знаходилась на лікуванні, до роботи вона повинна була приступити 08 грудня 2014 року, оскільки .6 -7 грудня 2014 року були вихідними днями.

Згідно Акту, складеному відповідачем, від 08 грудня 2014 року ОСОБА_2 була відсутньою на робочому місці з 09 до 18 годин 08 грудня 2014 року. Акт підписаний начальником виробництва ОСОБА_6, техніком ОСОБА_7, наладчиком ОСОБА_8. Згідно Акту від 09 грудня 2014 ОСОБА_2 відмовилася давати які-небудь пояснення відносно причин відсутності на робочому місці 08 грудня 2014 року.

Доповідною запискою на ім'я генерального директора з виробництва від 09 грудня 2014 року начальник виробництва ОСОБА_6 довела до відома керівництва факт відсутності позивачки на робочому місці 08 грудня 2014 року без поважних причин.

На підставі вказаних документів Наказом відповідача №383-к від 09.12.2014 року ОСОБА_2 звільнена за п.4 ст.40 КЗпП України з 09 грудня 2014 року за прогул 08 грудня 2014 року без поважних причин.

Визнаючи звільнення законним та відмовляючи позивачці у вимогах про поновлення на попередній посаді, райсуд вважав доведеним факт її прогулу без поважних причин.

Такий висновок слід визнати необґрунтованим, оскільки він ґрунтується на неповно з*ясованих обставинах справи та зроблений у порушення вимог п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, ст.ст. 213, 214 ЦПКУ.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України -трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як вбачається із обґрунтувань позовної заяви, матеріалів справи, в тому числі, зібраних апеляційним судом для усунення неповноти, допущеної райсудом, - позивачка взагалі не визнавала факт здійснення нею прогулу 08 грудня 2014 року, навпаки, стверджувала, що прийшовши в цей день на роботу, не була допущена через прохідну з невидачею їй охороною відповідної перепустки, в зв*язку з чим письмово зверталась у цей та послідуючі дні до відповідних посадових осіб та органів.

На підтвердження своїх доводів сама позивачка ініціювала виклик свідків, як зі свого боку, так і свідків, що працюють на підприємстві, зокрема, тих, що безпосередньо були задіяні по факту її невиходу на роботу та підписували відповідні документи.

Між тим, райсуд у порушення вимог ч.3 ст.213 ЦПК з*ясування обставин справи, докази та свої висновки звів лише до встановлення місця зберігання перепусток працівників для проходження через охоронну систему на підприємство та прийшов до висновку, що перепустки зберігаються у працівників, а не на прохідній підприємства, про що стверджувала ОСОБА_2, а тому зробив висновок про ненадання нею доказів на підтвердження її відсутності на робочому місці з поважних причин (недопуск до роботи) 08 грудня 2014 року. В той же час, суд залишив без уваги, перевірки та оцінки доводи та докази, надані позивачкою.

Так, апеляційним судом встановлено, що наявними в матеріалах справи письмовими заявами ОСОБА_2 на ім.*я генерального директора корпорації ОСОБА_9 від 3.12.2014., начальника територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області від 09.12.2014., начальника Теруправління Держгірпромнагляду в області від 09.12.2014. підтверджуються доводи позивачки, що вже з жовтня 2014року між нею та адміністрацією підприємства, зокрема, ОСОБА_6, мався конфлікт, в результаті якого її примушували звільнитись з роботи за власним бажанням. У своїй відповіді Теруправління Держгірпромнагляду від 22.12.2014., зазначаючи, що викладене ОСОБА_2 у заяві вказує на певні протиправні дії працівників організації, рекомендувало їй звернутись з відповідною заявою до органів МВС. (а.с.125, 128-130т.3) 11.12.2014. позивачка звернулась до Синельниківського райвідділу МВС із заявою, в якій вказувала на порушення вимог законодавства про працю посадовими особами ТОВ «Снек Експорт», які не допускають її до робочого місця. (а.с.70т.1, а.с.25-29т.3). 08.12.2014. вона звернулась із заявою до директора виробництв товариства ОСОБА_10 , де вказувала, що прийшовши на роботу, охорона не пропустила її

на підприємство за вказівкою ОСОБА_6, просила допустити до виконання посадових обов*язків або сповістити причину відмови (а.с.63).

10.12.2014. вона також письмово звернулась до генерального директора корпорації ОСОБА_9 з повідомленням про недопуск її 08.12.2014. до роботи та з проханням підтвердити або відхилити таке недопущення до виконання обов*язків, пояснити причини відмови; зазначала, що зверталась з таким питанням до відділу кадрів ТОВ «СНЕК ЕКСПОРТ», до відділу кадрів корпорації, до директора виробництва ОСОБА_11, однак належної відповіді не отримала.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_12 зі сторони позивачки показали, що 08 грудня 2014 року чоловік позивачки попросив поїхати з ОСОБА_2 на роботу і бути свідками, що її не пропускають на робоче місце. Вони під'їхали до прохідної де і залишились, а позивачка пішла на прохідну, однак там її не пропустили.

Висновок суду, що пояснення даних свідків не доказують поважності причин відсутності позивачки на робочому місці є безпідставним, оскільки дані пояснення, а також надані ОСОБА_2 наведені вище письмові докази в сукупності повністю спростовують твердження допитаних судами представників та свідків з боку відповідача, його Акти, про те, що позивачка 08 грудня 2014 року взагалі не з*явилась на роботу.

А з огляду на те, що є встановленим факт виходу ОСОБА_2 08.12.2014на роботу, який відповідачем безпідставно заперечується, - апеляційний суд вважає обґрунтованими твердження позивачки, що вона, прийшовши на роботу, не була допущена на прохідній на виробництво, а тому і не працювала в цей день з поважних причин.

В зв*язку з цим не можуть братись до уваги та не мають правового значення надані відповідачем Акти та доповідні записки.

Пояснення свідків та багаточисленні документи, надані відповідачем, щодо відсутності у ОСОБА_2 перешкод для проходження через прохідну на підприємство, так як перепустки знаходяться постійно у кожного працівника, а не у служби охорони, -не можуть братись до уваги, оскільки вони суперечать наведеним вище доказам, які свідчать про доведеність факту виходу ОСОБА_2 8 грудня 2014р. на роботу та про чинимі їй перешкоди працівниками відповідача у виконанні службових обов*язків.

З огляду на встановлені обставини справи, висновки райсуду є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам п.4ч.1 ст.40 КЗпПУ. Рішення як незаконне підлягає скасуванню, новим рішенням - позовні вимоги - задоволенню. Наказ № 383-к про звільнення слід визнати незаконним. Відповідно до ст. 235 КЗпП України позивачка підлягає поновленню на роботі із стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно наданої відповідачем довідки про заробітну плату позивачки (а.с.82 т.1) - середньомісячна заробітна плата складає 1502,60грн., середньоденна -68,30грн. На підставі Постанови КМУ №100 для розрахунку взято повні (без лікарняних) відпрацьовані 2 місяці : вересень-жовтень 2014р., що передують звільненню.. Кількість днів вимушеного прогулу на час ухвалення рішення складає - 440 р/днів. (починаючи з 08.12.2014. по 08.09.2016.). Загальна сума заробітної плати за час вимушеного прогулу - складає 30 052грн.,

Ця сума повинна бути стягнута з відповідача на користь позивачки, а в дохід держави на підставі ст.88 ЦПКУ - судовий збір - 1378грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 1502,60 грн. підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 307, 309п.1, 3, 4 ЦПК України, апеляційний суд -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу та позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2015 року - скасувати.

Визнати незаконним за п.4 ст.40 КЗпП України Наказ № 383-к від 09.12.2014 року.

Поновити ОСОБА_2 на посаді майстра дільниці Товариства з обмеженою відповідальністю «Снек Експорт».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Снек Експорт» на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 30 052 грн..

Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку в розмірі місячного платежу в сумі 1502,60 грн..

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Снек Експорт» на користь держави судовий збір в розмірі 1378,00 грн..

Рішення чинне з моменту проголошення, може бути оскаржене у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.М. Лисична

Судді: О.П. Бараннік

Н.Є. Посунся