_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/2334/16-ц
Провадження № 2/520/2314/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Тахірова ОСОБА_4 Юніс-огли, ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним іншим з подружжя,

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2016 року позивач звернулась до суду з позовом та просила суд ухвалити рішення, яким визнати Договір поруки від 22.09.2006 року № 44422 недійсним.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що з 14.06.1997 року по даний час вона перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, за період якого вони набули у власність майно, яке відповідно до положень ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю.

Зазначала, що нещодавно їй стало відомо про те, що 22.09.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки №44422, відповідно до умов якого ОСОБА_5 поручився перед Банком за виконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов'язань, що витікають з кредитного договору № 0 від 22 вересня 2006 року. Позивач вважає, що вказаний договір поруки підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки у даному випадку вчинений правочин не є дрібним побутовим правочином та потребує згоди іншого із подружжя. Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, 25 квітня 2016 року звернулась до суду з заявою про розгляду справи у її відсутність у звязку з тривалим відрядженням.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» - ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що за спірним договором поруки ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» за виконання ОСОБА_2 свого обов'язку за укладеним кредитним договором, а, отже, зазначений договір поруки не породжує для позивачки ніяких обов'язків та не є договором розпорядження майном, як це стверджує позивачка.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 у судовому засіданні позов визнав, просив його задовольнити.

Інші сторони по справі у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що у задоволенні поданого позову слід відмовити, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 з 14 червня 1997 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії І-ЖД № 064354.

22.09.2006 р. між АКІБ УкрСиббанк та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 105152 швейцарських франка, строком з 22 вересня 2006 року по 22 вересня 2017 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 8,49 процентів річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 0 між АКІБ Укрсиббанк та ОСОБА_5 22 вересня 2006 року було укладено Договір поруки № 44422 відповідно до умов якого останній поручився перед АКІБ Укрсиббанк відповідати по зобов'язанням ОСОБА_2 за невиконання чи неналежне виконання умов кредитного договору № 0.

Згідно з п. 1.3 Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Позичальник, у тому числі за повернення основної суми боргу, відсотків, комісій за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, зазначених в Кредитному договорі. Згідно з п. 1.4 відповідальність Поручителя є солідарною.

Відповідно до пункту 2.2. Договору поруки у випадку невиконання Позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, кредитор має право предявити свої вимоги безпосередньо до Поручителя, які є обовязковими до виконання.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина 1 ст. 546 ЦК України передбачає, що зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Форма правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання визначена ч. 1 ст. 547 ЦК України, яка передбачає, що такий правочин вчиняється у письмовій формі.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.01.2016 року було частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, Тахірова ОСОБА_4.

Стягнуто з солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, Тахірова ОСОБА_4 Юніс-огли на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22.09.2006 року у сумі 797723 грн. (сімсот дев'яносто сім тисяч сімсот двадцять три) гривні 39 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, Тахірова ОСОБА_4 Юніс-огли на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" судові витрати у сумі 1820 (одна тисяча вісімсот двадцять) гривень. В решті позов залишено без задоволення.

У відповідності до ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням в цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вказаний договір поруки підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки у даному випадку вчинений правочин не є дрібним побутовим правочином та потребує згоди іншого із подружжя.

Однак, вказані твердження позивача не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 559 ЦК України встановлений вичерпний перелік підстав в яких випадках припиняється порука.

Отже в параграфі 3 глави 49 ЦК України відсутні жодні застереження щодо укладення договору поруки. Таким чином, поручитель не зобов'язаний отримувати згоду або дозвіл у дружини на укладання даного договору

Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачають, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Статтею 203 ЦК України дано вичерпний перелік підстав, за яких може бути визнано недійсним правочин.

Згідно ст. 627 ЦК України при укладенні договору сторони є вільними.

Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України, встановлено, що у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (ст. 369 ЦК України) та при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 CK України).

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 25 Постанови від 30 березня 2012р. за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (ст. 553 ЦК України), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Твердження позивачки про те, що у випадку непогашення заборгованості перед Банком, останній має право звернути стягнення на майно, яке є спільною власністю подружжя суд вважає хибними, та такими, що суперечать положенню ст. 73 СК України, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

У правових позиціях викладених в Постановах Верховного Суду України по справах №6-88цс12 від 12 вересня 2012 р. та № 6-152цс13 від 05 лютого 2014р., зазначено, що договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У судовому засіданні судом встановлено, що договір поруки укладено ОСОБА_5 не в інтересах сім'ї, а отже він не породжує для його дружини, позивачки ОСОБА_1, ніяких обов'язків і за зобов'язаннями ОСОБА_8 за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а за його зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно поручителя і на частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена йому в натурі.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, варто зазначити, що під час укладення договору поруки були дотримані всі вимоги закону.

Тому, виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що підстави для визнання цього правочину недійсним з підстав передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України відсутні.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 203. 215, 216 ЦК України; ст. 65 СК України; Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012р. за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Тахірова ОСОБА_4 Юніс-огли, ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним іншим з подружжя відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.