Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Матюшенко І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Матюшенка І.В.

суддів: Борисюка Р.М., Галацевич О.М.

з участю секретаря судового засідання Мишаковської В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 252/1 від 02.04.2008 року та зобовязати Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1) прийняти від неї грошові кошти у розмірі 6665 грн. з розстрочкою платежів на 36 місяців за умови, що місячний платіж буде складати 462 грн. 91 коп.

На обґрунтування позову зазначала, що при укладенні договору ОСОБА_1 не надав їй у письмові формі повну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту чим ввів її в оману. Крім того, ОСОБА_1, на думку позивача, не мав права надавати кредит в іноземній валюті (доларах США) без наявності у нього індивідуальної ліцензії Нацбанку України на здійснення такої валютної операції і умови оспорюваного договору є несправедливими.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05.05.2016 позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що 02.04.2008 між Банком, як кредитором, та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено кредитний договір № 252/1, за яким ОСОБА_1 надає позичальникові грошові кошти в сумі 3000 доларів США на поточні потреби терміном по 01.04.2011 під 19 відсотків річних (а.с.13-16). Крім того, між сторонами у цей же день укладено: договір № 2017392 про відкриття банківського картрахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи (а.с.17-22); договір банківського рахунку № 0226 (в іноземній валюті Долар США) а.с.23-26.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення Банком на час укладення договору п. 2 ч. 1 ст. 11, 15, ч. 6 ст. 19 та ст. 21 Закону України Про захист прав споживачів, що є підставою для визнання такого недійсним.

Проте, такий висновок суду є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права: можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, що визначено ч. 1 ст. 202 ЦК України. У свою чергу зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При укладенні договору, підписаного позивачем, який підтвердив цим свою згоду умовами даної угоди, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 215 ЦК України визначено підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення Кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону «Про банки і банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: перелік послуг, що надаються банком; ціну банківських послуг; іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг.

Відповідно до п. п. 1.1., 2.1, 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу перед укладенням кредитного договору і під час укладення кредитного договору повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. В додатку до цих Правил зазначена таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки.

Як вбачається з копії кредитного договору № 252/1 від 02.04.2008, останній підписаний позичальником на всіх його сторінках, договір містить додатки № 1 (а.с16) та № 2 (а.с.28-29), підписані позивачем, в яких відображені графік платежів по договору з розрахунком сукупної вартості кредиту, процентної ставки та детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки. Належність підпису позивачу у наданих примірниках вищевказаних документів нею не оспорюється.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що при укладанні оспорюваного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови, які були обумовлені згодою сторін, позивач ознайомилась з усіма елементами вартості кредиту та іншими необхідними складовими оплат по ньому, погодилась з ними. Доказів щодо несправедливості умов договору та порушення принципів добросовісності, їх невідповідності положенням ЦК України або іншим актам цивільного законодавства, порушень з боку кредитора ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів ОСОБА_2 суду не надала.

Також судом встановлено, що на момент укладення договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та відповідно його погашення, згідно умов договору.

Банк, маючи банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другою статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", та дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другою та частиною четвертою статті 47 Закону України „Про банки та банківську діяльність" (а.с.94-97), на момент укладення кредитного договору з позивачем та у період його виконання сторонами, не потребував отримання індивідуальної ліцензії Нацбанку України на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Такий висновок суду ґрунтується на положеннях п. 1 ч.2 ст. 47 Закону України „Про банки та банківську діяльність" та п. 1.5 постанови Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 „Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", згідно якої використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється якщо ініціатором за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями) та узгоджується з п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Не було потреби в отриманні індивідуальної ліцензії і самою ОСОБА_2, оскільки ініціатором за валютною операцією виступав ОСОБА_1.

За таких обставин, коли висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та судом неправильно застосовані норми матеріального права - рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням, в порядку ст. 309 ЦПК України, нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У звязку з задоволенням апеляційної скарги Банку на його користь з позивача підлягає стягненню сплачений апелянтом судовий збір (ст. 88 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 травня 2016 року скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_1 () 535 грн. 92 коп. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді