Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Наумчука М.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною власністю та його поділ та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про усунення перешкод в користуванні житлом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, обґрунтовуючи вимоги тим, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 вони спільно здійснили прибудови у подарованій останньому 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1.

В ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила виділити їй 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1, що складає 49/100 ідеальної частки, вартістю 99 746 грн, а відповідачу ОСОБА_5 виділити 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1, що складає 51/100 ідеальної частки, вартістю 102 704 грн.

У вересні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом, обґрунтовуючи його тим, що за договором дарування від 16 липня 1988 року він є власником 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1. Його колишня дружина ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у користуванні власністю, чим порушує його права власника.

В ході розгляду справи відповідач збільшив позовні вимоги та просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, зобов'язати ВГІРФО Житомирського РВУ МВС України в Житомирській області зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання з житлового будинку та зобов'язати останню не чинити перешкод в користуванні спірним домоволодінням.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено.

Усунено перешкоди ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування вказаним житловим будинком та зняття останньої з реєстраційного обліку.

Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 30 жовтня 2015 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 сплачені судові витрати в сумі 275,50 грн, 8,50 грн, 230 грн, витрат на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 37,00 грн та на користь держави 123,00 грн недоплаченого судового збору.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2015 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року залишено без змін.

Додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30 жовтня 2015 року скасовано в частині стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 8,50 грн державного мита та 37,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

У решті додаткове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні його позову, а її позов задовольнити у повному обсязі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі із 19 лютого 1977 року по 15 травня 1995 року. Від шлюбу мають дорослих дітей.

16 липня 1988 року мати ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подарувала останньому 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Право власності на 71/100 ідеальних частин спірного будинку ОСОБА_5 було зареєстровано через 11 років після розірвання шлюбу із ОСОБА_4 19 жовтня 2006 року.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2014 року за ОСОБА_5 також визнано право особистої приватної власності на 27/100 частин спірного будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС УРСР, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Статтею 25 вказаного Кодексу передбачено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

За змістом ст. 25 КпШС УРСР особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов: майно є власністю одного з подружжя, істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив із того, що ОСОБА_4 не надано суду належних та переконливих доказів, які б давали підстави для визнання будинку(його частки) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також судами встановлено, що у вищевказаному будинку ОСОБА_4 зареєстрована з 01 березня 1982 року. Власником 1/2 частини вказаного будинку на час її реєстрації була мати позивача - ОСОБА_7 Власником другої частини цього будинку був ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Відтак, ОСОБА_4 була прописана в якості члена сім'ї ОСОБА_7, яка 16 липня 1988 року свою частку вказаного будинку подарувала ОСОБА_5

ОСОБА_4 у частині будинку, яка належить ОСОБА_5 з 2007 року не проживає, витрати на утримання будинку не сплачує.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що відповідач ОСОБА_4 втратила право на користування житловою площею спірної частини будинку, оскільки з 2007 року без поважних причин не мешкає на спірній житловій площі будинку. Доказів того, що ОСОБА_5 чинив ОСОБА_4 перешкоди у користуванні спірною житловою площею будинку у період з 2007 року по день вирішення справи по суті, матеріали справи не містять.

Крім того, апеляційний суд правильно вирішив питання щодо розподілу судових витрат, скасувавши додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30 жовтня 2015 року в частині стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 8,50 грн державного мита та 37,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
М.І. Наумчук