УхвалА

іменем україни

29 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Полюсбуд», товариства з обмеженою відповідальністю «ТД ВС», товариства з обмеженою відповідальністю «БЦВ», товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Регіон», товариства з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті», товариства з обмеженою відповідальністю «Квік Компані», ОСОБА_5 про визнання права власності на предмет оренди, розірвання договору суборенди, стягнення орендної плати, визнання договору про поділ майна та договору купівлі-продажу недійсними; за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Полюсбуд» до ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлове приміщення, припинення договору суборенди; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Полюсбуд» про визнання факту припинення існування нерухомого майна, визнання факту створення нового нерухомого майна, припинення договору суборенди; за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 17 червня 2014 року він уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Ніко-Плюс» (далі - ТОВ «Ніко-Плюс») договір комісії, за умовами якого він став власником нежитлового приміщення № 1 літ. «А», площею 50,2 кв. м по АДРЕСА_1.

Позивач указував про те, що 2 вересня 2014 року для контролю за станом нерухомого майна він уклав з ТОВ «Ніко-Плюс» договір оренди нерухомого майна, яке 16 вересня 2014 року надав у суборенду товариству з обмеженою відповідальністю «Полюсбуд» (далі - ТОВ «Полюсбуд»), згідно з умовами цього договору ТОВ «Полюсбуд» зобов'язалося щомісячно сплачувати суборендну плату у розмірі 753 грн.

Зазначав про те, що 12 лютого 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ТД ВС» (далі - ТОВ «ТД ВС»), товариством з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті» (далі - ТОВ «Рента Сіті»), ТОВ «Полюсбуд», товариством з обмеженою відповідальністю «БЦВ» (далі - ТОВ «БЦВ»), товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «Регіон» (далі - ТОВ «ТД «Регіон»), товариством з обмеженою відповідальністю «Квік Компані» (далі - ТОВ «Квік Компані») укладено договір про поділ нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., щодо майнового комплексу загальною площею 10 394,3 кв. м по АДРЕСА_1, а він отримав повідомлення від ТОВ «Ніко-Плюс» про перехід усіх прав за договором оренди від 2 вересня 2014 року до ТОВ «ТД ВС».

12 лютого 2015 року він звернувся до ТОВ «ТД ВС» з вимогою провести необхідні дії щодо державної реєстрації його права власності на вищевказану частину нежитлового приміщення.

Проте, будь-яких дій товариством здійснено не було. Крім того, ТОВ «Полюсбуд» належним чином не виконувало взятих на себе зобов'язань по сплаті суборенди унаслідок чого утворилась заборгованість. ОСОБА_4 запропонував товариству припинити договір суборенди на підставі того, що він став власником зазначеного вище нерухомого майна.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив розірвати договір суборенди нерухомого майна від 16 вересня 2014 року, укладений між ним та ТОВ «Полюсбуд», стягнути з товариства заборгованість по суборендній платі за чотири місяці у розмірі 3 012 грн; визнати за ним право власності на нежитлове приміщення № 1 літ. «А» площею 50,2 кв. м по АДРЕСА_1; визнати недійсним з моменту укладення договір про поділ нерухомого майна від 12 лютого 2015 року, уладеного між ТОВ «ТД ВС», ТОВ «Рента Сіті», ТОВ «Полюсбуд», ТОВ «БЦВ», ТОВ «ТД Регіон», ТОВ «Квік компані», щодо вищевказаного майнового комплексу; визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нерухомого майна від 16 березня 2015 року, укладеного між ТОВ «БЦВ» і ОСОБА_5, вказаного вище нежитлового приміщення № 1 літ. «А» площею 50 кв. м.

У січні 2015 року ТОВ «Полюсбуд» звернулося до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що воно на підставі договору комісії від 17 квітня 2014 року, укладеного між ним та ТОВ «Ніко-плюс», стало власником нежитлового приміщення площею 50,2 кв. м літ. «А» по АДРЕСА_1.

Вказувало про те, що на підставі зазначеного вище договору зверталося до ОСОБА_4 з вимогою про припинення дії договору суборенди від 16 вересня 2014 року спірного нежитлового приміщення. Проте ОСОБА_4 не визнав право власності товариства на ці приміщення.

Зазначало про те, що спірна частина об'єкту суборенди, площею 50,2 кв. м, є невід'ємною частиною нерухомого майна, площею 872,7 кв. м літ. «А» по АДРЕСА_1.

З урахуванням наведеного ТОВ «Полюсбуд» просило визнати за ним право власності на нежитлове приміщення, площею 50,2 кв. м літ. «А» по АДРЕСА_1; припинити договір суборенди від 16 вересня 2014 року.

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_4 відповідно до договору суборенди від 16 вересня 2014 року передав у суборенду ТОВ «Полюсбуд» нежитлові приміщення площею 50,2 кв. м літ. «А» по АДРЕСА_1. Просив визнати за ним право власності на вказане нежитлове приміщення, вважаючи, що це одне і те саме приміщення лише за ознаками його адреси і площі.

Після поділу на підставі договору від 12 лютого 2015 року між співвласниками вищевказаного нежитлового приміщення цілісне приміщення перестало фактично існувати. При цьому ОСОБА_4 не був стороною зазначеного вище договору, а ТОВ «Полюсбуд» було стороною договору.

Вважав, що ТОВ «Полюсбуд» намагається розірвати зазначений договір без згоди інших сторін договору. Таким чином, товариство визнало право власності на спірне приміщення за ТОВ «БЦВ» і після державної реєстрації цього договору спірне приміщення, як частина цілісного майнового комплексу площею 10394,3 кв. м, перестало існувати.

Вказував про те, що на даний час припинило існувати і нежиле приміщення, яке він придбав у ТОВ «БЦВ» відповідно до договору купівлі-продажу від 16 березня 2015 року, який ОСОБА_4 просив визнати недійсним.

Зазначав про те, що у червні-липні 2015 року ним проведено реконструкцію спірного нежитлового приміщення та 22 липня 2015 року у державному реєстрі зареєстровано новостворене майно, а саме нежитлові приміщення № 1 літ. «А» площею 150 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27 липня 2015 року. Вважав, що оскільки ОСОБА_4 та ТОВ «Полюсбуд» оспорюють договір про поділ нерухомого майна від 12 лютого 2015 року, то можливе порушення його прав у разі задоволення їх позову.

З урахуванням наведеного ОСОБА_5 просив встановити факт припинення з 12 лютого 2015 року існування нерухомого майна -цілісного майнового комплексу, загальною площею 10 394,3 кв. м, розташованого за вищевказаною адресою та встановити факт створення нового майна, зокрема, окремих нежитлових приміщень № 1 загальною площею 50,2 кв. м літ. «А»;встановити факт припинення з 27липня 2015 року існування окремого новоствореного на підставі договору про поділ майна від 12 лютого 2015 року нерухомого майна - нежитлових приміщень № 1 літ. «А»загальною площею50,2 кв. м, за вказаною вище адресою; встановити факт створення нового об'єкту нерухомого майна - нежитлових приміщень №1 літ. «А» площею 150 кв. м, на яке видано свідоцтво про право власності від 27 липня 2015 року; припинити з 12 лютого 2015 року договір суборенди нерухомого майна від 16 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Полюсбуд» на підставі припинення існування предмету суборенди.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічний позов ТОВ «Полюсбуд» задоволено частково. Припинено договір суборенди нерухомого майна від 16 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Полюсбуд». У задоволенні вимог щодо визнання за ТОВ «Полюсбуд» права власності на нежитлове приміщення № 1 літ. «А» площею 50,2 кв. м, по АДРЕСА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року рішення районного суду у частині задоволення позовних вимог ТОВ «Полюсбуд» скасовано. У задоволенні позову ТОВ «Полюсбуд» до ОСОБА_4 про припинення договору суборенди нежитлових приміщень відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ТОВ «Полюсбуд» про припинення договору суборенди нежитлових приміщень, відмовлено. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

Отже, в іншій частині судові рішення не оскаржуються.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про безпідставність вимог позивача щодо встановлення факту припинення з 12 лютого 2015 року існування вищевказаного цілісного майнового комплексу, встановлення факту створення окремих нежитлових приміщень, встановлення факту припинення з 27 липня 2015 року існування окремого новоствореного майна на підставі договору про поділ майна від 12 лютого 2015 року, оскільки такі факти вже визнані сторонами у справі шляхом укладення 12 лютого 2015 року договору про поділ майна, а саме спірного майнового комплексу.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_5 не надано належних та допустимих доказів щодо створення ним нового об'єкту нерухомості нежитлового приміщення № 1 літ. «А» площею 150 кв. м за вказаною вище адресою, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України)

Крім того, судами вірно установлено, що 16 березня 2015 року ОСОБА_5 набув права власності на спірні приміщення на підставі договору купівлі-продажу, який відповідно до ст. 204 ЦК України є правомірним та недійсним в установленому законом порядку не визнавався. Таким чином, доводи касаційної скарги щодо невизнання права власності ОСОБА_5 на зазначені вище нежитлові приміщення ОСОБА_4 та ТОВ «Полюсбуд» безпідставні.

Також апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність доказів перешкоджання ОСОБА_5 у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, крім того, ним підтверджено факт вільного володіння спірним нерухомим майном та наявності у нього усіх правовстановлюючих документів на майно (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.П. Штелик