Справа № 310/700/16-ц
25 квітня 2016 року м.Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд Запорізької області
у складі: головуючого - судді Пустовіт З.П.
при секретарі: Гоноболіній О.І.
з участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності,
Позивач у лютому 2016 року звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, в якому вказував, що 25.09.2009 року у м.Бердянську було зареєстровано їхній шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17.06.2015 року шлюб з відповідачкою було розірвано. За час шлюбу за рахунок спільних коштів ними було придбано нерухоме майно: 1/20 частина житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул. Карла Маркса, №10 в м.Бердянську згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16.02.2011 року, реєстровий №498. За спільною домовленістю договір підписала відповідач. Після розірвання шлюбу відповідач володіє цим майном одноособово, не визнаючи його права власності на цю частину майна, тому просив захистити його право на 1/2 частину спільного майна шляхом визнання на нього права власності. Відповідно до ст.ст.60, 63 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вони мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно до ст.71 СК України майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Тому просив визнати 1/20 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул. Карла Маркса, 10 в м.Бердянську Запорізької області, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та визнати за ним право власності на 1/40 частину вказаного житлового будинку.
У судовому засіданні позивач підтримав позов повністю, доповів суду обставини, викладені в ньому, просив задовольнити повністю.
Відповідач ОСОБА_2 про день, час і місце розгляду справи повідомлялася за місцем її реєстрації: АДРЕСА_1, проте конверт повернувся до суду за закінченням терміну зберігання, що відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України вважається належним повідомленням про розгляд справи, тому суд на підставі ст.ст.169, 224-226 ЦПК України за згодою позивача ухвалив розглянути справу на підставі наявних у ній доказів в заочному порядку.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 25 вересня 2009 року по 17 червня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб, копією рішення Бердянського міськрайонного суду по справі №310/3296/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
У період шлюбу, а саме: 16 лютого 2011 року був укладений договір купівлі-продажу 1/20 частини житлового будинку №10 по вул. Карла Маркса у м.Бердянську Запорізької області, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за №498. При цьому договір було оформлено на імя дружини ОСОБА_2. та вчинено за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_1, як зазначено в п. 2.3 договору.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).
За правилами частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.
Аналогічним чином врегульовані дані питання і в Цивільному кодексі України.
Частиною 3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Отже, вказаними нормами законодавства передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію.
Під час розгляду цієї справи суд враховує роз'яснення п. п.23, 24,30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", в якому зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.
Враховуючи те, що частина спірного будинку була придбаний за час перебування сторін у шлюбі та інше не встановлено договором або законом, то 1/20 частина будинку №10 по вул. Карла Маркса в м.Бердянську Запорізької області набула правового статусу спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ).
Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Суд враховує, що відповідач не надіслала суду заперечень проти позову та, відповідно, не надала суду будь-яких доказів на спростування презумпції віднесення нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю: визнати 1/20 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого по вул.. Карла Маркса, №10 в м.Бердянську спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за позивачем право власності на його 1/40 частину будинку.
Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, тому позов слід задовольнити повністю.
Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 64, 212-215,224-226 ЦПК України, ст.ст. 60, 68 СК України, 368 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності задовольнити повністю.
Визнати 1/20 (одну двадцяту) частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вулиці Карла Маркса №10 (десять) в місті Бердянську Запорізької області, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Визнати за ОСОБА_1 (ІІН НОМЕР_1) право власності на 1/40 (одну сорокову) частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вулиці Карла Маркса, №10 (десять) в місті Бердянську Запорізької області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до суду протягом 10 днів після отримання копії цього рішення .
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_5