Справа № 442/6278/15 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/783/1984/16 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 ідеальних частин у незавершеному будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1, придбаному відповідно до договору купівлі-продажу від 10.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу за реєстровим №3221.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду змінити та визнати за ОСОБА_2 право власності на 4/5 ідеальних частин у незавершеному будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Стверджує, що у позовній заяві позивач просила суд відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності та визнати за нею право власності на 4/5 частин у незавершеному будівництві, однак суд погодившись з необхідністю відступити від засад рівності часток не обґрунтував чому частку позивача слід збільшити лише до 2/3 частин, а не до 4/5 частин.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 69 цього ж Кодексу передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина 3 вказаної статті передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Судом та матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.08.2004 року, в якому у них народилося четверо дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. За час перебування в шлюбі, сторонами 10.11.2005 року придбано незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1.

Cпоруджений подружжям в період шлюбу житловий будинок до його прийняття до експлуатації та реєстрації права власності на нього не набуває юридичного статусу житлового будинку, однак, будучи сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, є майном, набутим подружжям за час шлюбу, відтак, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке може підлягати поділу між ними.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив з того, що спірна нежитлова будівля є спільною сумісною власністю сторін і позивачем доведено наявність обставин, що мають істотне значення для відступу від засад рівності часток подружжя. Так рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 травня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2Р про розірвання шлюбу встановлено, що сторони з травня 2010 року припинили подружні стосунки та ведення спільного господарства. Четверо дітей сторін проживають разом з позивачкою і перебувають на повному її утриманні.

Постановою суду м. Перуджа (Італія) від 11.10.2011 року відповідачу ОСОБА_4 присуджено сплачувати 1000 євро на утримання дітей та дружини. На території України ОСОБА_2 не зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_4, а відтак покликання позивача про ухилення відповідача від сплати аліментів є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що такий розподіл відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо добросовісності, розумності і справедливості та враховує права та інтереси обох співвласників, а також інтереси двох неповнолітніх дітей.

Все вищенаведене було враховано судом першої інстанції, який і прийшов до висновку щодо відступу від рівності часток в майні подружжя.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з часу набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: