Єдиний унікальний номер 234/9369/16-ц Номер провадження 22-ц/775/2235/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Будулуци М.С., Курило В.П.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

14 червня 2016 року позивачка звернулась до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона відповідно до договору купівлі-продажу від 14 серпня 2004 року, посвідченого нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори, є власником 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1, придбаної за гроші, які вона отримала у спадок. В зазначеній квартирі вона була зареєстрована разом з відповідачем. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 8 вересня 2011 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. В жовтні 2011 року відповідач виїхав із зазначеної квартири та на теперішній час мешкає в іншому місці. На протязі чотирьох років відповідач у квартиру не зявлявся, вимог щодо розподілу майна не вимагав. Всі ці роки вона самостійно оплачувала житлово-комунальні послуги. На теперішній час позивачка має намір продати квартиру та поїхати до родичів, оскільки 15 квітня 2016 року помер її син, і вона залишилася одна. Реєстрація відповідача у квартирі позбавляє її права продати квартиру, тобто вона не може в повному обсязі розпорядитися своїм майном. Відповідач знятися добровільно з реєстрації в квартирі відмовляється, а тому зазначені обставини змусили її звернутися до суду.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №48 по бульвару Краматорському у будинку №18 в місті Краматорську Донецької області.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до нього про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення Краматорського міського суду

Донецької області від 21 листопада 2016 року є необґрунтованим та незаконним, винесеним внаслідок неправильного зясування обставин, маючих критичне значення у справі, неправильної оцінки доказів, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права.

При розгляді справи суд першої інстанції не врахував ту обставину, що шлюб між сторонами не розірваний, спірна квартира придбана в період цього шлюбу, тому належить не тільки позивачеві, а і відповідачеві на праві спільної сумісної власності.

Суд першої інстанції також не звернув увагу на п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в якому зазначено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування таким майном.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю позивача.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2М та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 29 квітня 1969 року. Заочним рішення Краматорського міського суду Донецької області від 8 вересня 2011 року шлюб між сторонами розірвано, ухвалою Краматорського міського суду від 2 серпня 2016 року заочне рішення про розірвання шлюбу скасовано. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 3 жовтня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7, 10, 33, 122).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 серпня 2004 року, посвідченого держаним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Краматорським міським бюро технічної інвентаризації №4866248 від 27 вересня 2004 року, вбачається, що власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 (а.с. 11-12, 13).

З довідки Кооперативного обєднання «ЖБК» від 10 червня 2016 року видно, що за адресою: АДРЕСА_4 в місті Краматорську зареєстрована ОСОБА_2 позивачка , яка має склад сім?ї: чоловік ОСОБА_1 відповідач (а.с. 4).

В акті про непроживання складеному головою кооперативу ОСОБА_4 зазначено,

що зі слів сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_7 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, але не проживає в неї з 2011 року (а.с. 9).

Згідно з інформацією, наданою завідуючою Першої краматорської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 13 вересня 2016 року, 1 липня 2016 року до Першої краматорської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, про прийняття спадщини після смерті 15 квітня 2016 року його сина ОСОБА_8, яка зареєстрована під №1327 до спадкової справи №494/2016. В заяві про прийняття спадщини перераховане наступне майно: житловий будинок та земельна ділянка за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Шмідта, 122-б; квартира АДРЕСА_5; квартира АДРЕСА_6; нежитлове приміщення (офіс) за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Б. Хмельницького, буд. 3; два легкових автомобіля та автомобіль марки «Газель» (а.с. 71).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності непроживання відповідача в спірній квартирі з 2011 року без поважних причин, а також з того, що позивач перешкод у користуванні цією квартирою відповідачу не чинить, відповідач не надає коштів на її утримання та не сплачує комунальні послуги.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом (ч.2). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні(ч.3).

Згідно зі ст. 212 ЦП К України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не мас для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року таким вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності також закріплено у ст. 41 Конституції України, де вказано, що кожен

має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності є непорушним.

Частина 1 статті 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Судом встановлено, що за час шлюбу сторони подружжя ОСОБА_8 на імя позивача

придбали за договором купівлі-продажу спірну квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 11, 12). В цій квартирі вони зареєстровані (а.с. 4).

Тому висновок суду першої інстанції щодо невизнання права власності на ? частину спірної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 у місті Краматорську Донецької області, як спільної сумісної власності подружжя, апеляційний суд вважає помилковим, оскільки такі висновки суду не відповідають вимогам ст. 60 ЦК України, а саме: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Позивачка, крім надання договору купівлі-продажу, не надала інших переконливих доказів того, що спірна квартира є її особистою власністю, вимоги в суді щодо цієї обставини не були предметом судового дослідження.

Згідно з п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції на порушення вимог ст. 41 Конституції України та ст. 317 ЦК України позбавив відповідача співвласника спільного сумісного майна квартири, права користування власністю.

Тому висновок про визнання відповідача таким, що втратив права користування спірною квартирою, не ґрунтується на законі.

Отже, судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено вимоги матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: