Справа № 369/8310/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/3703/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 17.08.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

17 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С. В.

суддів: Мережко М.В.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Бобка О.В.,

розглянувши справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивач подав в суд названий позов, в якому просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 237 989,32 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельтабанк». Судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 грудня 2015 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Ухвалою колегії судів Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, що брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки, оскільки на виниклі правовідносини розповсюджується дія Закону про мораторій .

Проте із такими висновками суду погодитись не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 2008 року між АТ «Сведбанк» та відповідачем по справі ОСОБА_3 укладено кредитний договір. За даним договором банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 116 000 доларів США з розрахунку 12 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 07 серпня 2038 року.

Того ж дня між сторонами в якості забезпечення зобовязань за кредитним договором, був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передав позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_2.

25 травня 2012 року між АТ « Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по вказаному кредитному та іпотечному договорам.

Відповідач взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту не виконував. Станом на 08 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 2 237 989,32 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту 1 998 500,59 грн., заборгованість за відсотками 190 667,15 грн., пені в розмірі 46 238,97 грн., 3% від простроченої заборгованості по тілу, що становить 738,62 грн., 3% від простроченої заборгованості по процентам, що становить 1843,99 грн.

Разом з тим, згідно з п. 12.3.1. спірного договору іпотеки, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобовязання в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Такий договір про задоволення вимог іпотекодержателя є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на прдмет іпотеки.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку", поряд з іншим, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Саме таку правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року (справа № 6-1851цс15).

За наведеного, рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309 ст. ст. 313 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

У задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

Судді: М.В. Мережко,

ОСОБА_2