пр. № 2/759/5418/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

13 грудня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

27.09.2016 року представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1, зняття з реєстраційного обліку. Вимоги мотивовані тим, що позивачі є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2016 року. Право власності на квартиру зареєстровано в установленому законом порядку. В порушення вимог 3.1 укладеного договору, відповідач не знявся з реєстрації за вказаною адресою до 23.09.2016 року. Фактичне місце його проживання позивачам не відоме. Реєстрація місця проживання відповідача у квартирі позивачів створює останнім перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Представник позивачів у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлялася в установленому порядку.

Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 68,1 кв. м., житлова площа 43,8 кв. м. Право власності на житлове приміщення підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 09.09.2016 року, серії НВА №157360, продавцем за яким є ОСОБА_4 Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО, зареєстровано в реєстрі за №49937 (а. с. 10 - 11). Право власності на квартиру підтверджується також відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.09.2016 року (а. с. 12).

Пунктом 3.1 договору зазначено, що продавець зобов'язується звільнити квартиру, що продається, від належних йому речей, домашньої обстановки та вжитку і передати ключі від квартири, технічний паспорт, сплачені квитанції за комунальні послуги та інші документи покупцю до 20.09.2016 року, а також виписатись (знятись з реєстрації) всіх зареєстрованих у квартирі осіб до 23.09.2016 року.

Відповідно до довідки з місця проживання сім'ї та прописки від 20.09.2016 року №100, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3 Місце реєстрації відповідача за вказаною адресою підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві від 13.10.2016 року (а. с. 20).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника квартири, за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 не проживає, житловим приміщенням не користується, не несе витрат, пов'язаних з утриманням будинку в належному технічному стані, не сплачує послуг за житлово-комунальні послуги.

Спір виник з тих підстав, що відповідач в добровільному порядку не знімається з місця реєстрації, яке на праві власності належить позивачам. Фактичне місце проживання відповідача позивачам не відоме. Реєстрація місця проживання відповідача у квартирі позивачів створює останнім перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснено в пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Згідно п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника квартири, а був зареєстрований у квартирі як член сім'ї попереднього власника квартири. За місцем реєстрації в АДРЕСА_1 відповідач не проживає, житловим приміщенням не користується, не несе витрат, пов'язаних з утриманням будинку в належному технічному стані, не сплачує послуг за житлово-комунальні послуги, а в силу того, що власники квартири змінилися, позивачі, як нові власники квартири, мають право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, тому, відповідно до ст. 391 ЦК України, ОСОБА_3 підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Щодо вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд керується наступним.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

В силу наведеної норми позивачі повинні звертатися до органу реєстрації з вимогою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Суд не вправі підміняти функції державних органів (органів реєстрації), на які покладені обов'язки з реєстрації місця проживання громадян. В установленому порядку позивач не звертався до компетентних органів із заявою про зняття відповідача з реєстрації місця проживання, а тому заявлена вимога є безпідставною.

На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Відмовити у задоволенні інших вимог.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: Т.О. ЗАЄЦЬ