АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

14 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Стрижеуса А.М., Саліхова В.В..

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року

в цивільній справі за позовом громадянина Хорватії пана ОСОБА_4 (ОСОБА_4) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням штрафних санкцій. Зазначав, що 20.02.2013 року та 12.04.2013року ОСОБА_2 отримав у нього позику в розмірі 110 000 доларів США строком до 15.04.2013 року та 100 000 доларів США строком до 15.05.2013 року, про що ним були написані розписки. Не зважаючи на взяті на себе зобов'язання з повернення позик, відповідач кошти не повернув у повному обсязі, у зв'язку з чим зазначену заборгованість позивач просив стягнути в примусовому порядку в національній валюті за курсом НБУ, еквівалент якої станом на день складання позивачем розрахунку дорівнював 2 521 920, 61 грн. за розпискою від 20.02.2013р. і 2 292 655, 10 грн. за розпискою від 12.04.2013р.; за прострочення виконання зобовязання, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3% річних, що складає 52 753, 80 грн. за розпискою від 20.02.2013 р. та 45 987, 12 грн. за розпискою від 12.04.2013р.; інфляційні втрати, за період до пред'явлення позову на суму заборгованості в еквіваленті на українську валюту за курсом станом на дні укладення договорів позики: - 446 643, 95 грн. за першою розпискою та 404 445, 80 грн. за другою розпискою. А також позивач просив стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання грошових зобов'язань на підставі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» на рівні подвійної облікової ставки НБУ на загальну суму за обома розписками в сумі 529 040, 54 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27.10.2015 позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь громадянина Хорватії пана ОСОБА_4 (ОСОБА_4) заборгованість за договорами позики та штрафні санкції в розмірі 4 908 979, 08 грн., з яких: 2 519 648, 56 грн. - заборгованість за позикою згідно з розпискою від 20.02.2013 року; 2 290 589, 60 грн. - заборгованість за позикою згідно з розпискою від 12.04.2013 року; 52 753, 80 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання з повернення позики згідно з розпискою від 20.02.2013 року ; 45 987, 12 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання з повернення позики згідно з розпискою від 12.04.2013 року та судовий збір в розмірі 2 850, 17 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду ОСОБА_1, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність отримання його довірителем грошей у борг, відсутність доказів передачі коштів відповідачу. Крім того, вказує, що судом в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не викликано для особистої явки позивача та відповідача для дачі пояснень, свідка ОСОБА_5 який був присутнім при складанні розписок, не поставлено питання про призначення експертизи копії розписки від 12.04.2013 року для визначення її оригінальності, не витребувано від ДПС України інформацію щодо перебування позивача в період з 20.02.2013 року по 12.04.2015 року на території України для встановлення дійсності укладення правочину та наявності заборгованості, не встановлено чи визнає відповідач заборгованість і чи наявні такі докази, не встановлено наявність доказів присутності позивача при укладанні розписок.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Представник позивача - громадянина Хорватії пана ОСОБА_4 (ОСОБА_4) на підставі договору про надання правової допомоги - ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного .

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що вважав доведеним укладання між сторонами договорів позики та неповернення відповідачем коштів отриманих ним у борг від позивача в обумовлений за договорами строк.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає їх правильними.

Відповідно до вимог ч. I ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, тобто повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 і згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 20.02.2013 року ОСОБА_2 отримав у громадянина Хорватії пана ОСОБА_4 (ОСОБА_4) у позику 110 000 доларів США строком до 15.04.2013 року про що склав відповідну розписку .

12.04.2013 року ОСОБА_2 отримав від позивача позику в розмірі ще 100 000 доларів строком до 15.05.2013 року про що також видав письмову розписку .

Ту обставину, що розписки про отримання коштів у борг від пана ОСОБА_4 (ОСОБА_4) написані ОСОБА_2 особисто останній не заперечує. Виходячи з такого доводи апеляційної скарги щодо не призначення судом першої інстанції експертизи не заслуговують на увагу.

Зі змісту виданих відповідачем розписок убачається, що позивач йому передав в якості позики ,а він отримав у борг грошові кошти у вказаній у розписці сумі та зобов'язується їх повернути в певний строк вказаний у розписці. При цьому ОСОБА_2 у розписках зазначив, що вони складені ним власноручно, з повним розумінням, за вільним волевиявленням, без будь якого тиску та впливу.

Виходячи з положень ст. ст. 207, 1046, 1047 ЦК України наведені обставини свідчать про вчинення сторонами правочину, - укладення договорів позики.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Оскільки відповідач в установлений у розписках строк борг не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає задоволенню і правильно стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням 3 % річних, що передбачено ст. 625 ЦК.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що кошти від позивача відповідачем не отримувалися, оскільки це спростовується розписками оригінали яких долучені до справи.

Договори позики укладені між сторонами ними не оспорювалися та в установленому законом порядку недійсними не визнані.

Доказів на підтвердження повернення боргу або неправильності розрахунку заборгованості та 3% річних відповідачем не подано й на таке він не посилався.

Інші доводи апеляційної скарги не стосуються предмету даного спору й тому не можуть бути прийняті до уваги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/8383/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2178/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.