У Х В А Л А

17 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І., Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування та за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а:

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 20 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 20 квітня 2016 року у відкритті касаційного провадження відмовив.

У заяві ОСОБА_4 порушується питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року та передачу справи на розгляд до суду касаційної інстанції з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», Постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», статей 105, 529, 548, 549 Цивільного кодексу Української РСР, статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених вище норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2013 року та 29 червня 2016 року, постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року.

6 вересня 2016 року при автоматизованому розподілі заяви про перегляд судових рішень суддею-доповідачем автоматизованою системою розподілу було визначено суддю ОСОБА_10

З огляду на неможливість продовження розгляду зазначеної заяви суддею ОСОБА_10., на підставі прийнятої Верховною Радою України постанови про його звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку, 6 жовтня 2016 року проведено повторний автоматизований розподіл цієї заяви та визначено суддею-доповідачем Охрімчук Л.І.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у відкритті провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину спірного житлового будинку і господарських споруд, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися і суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що спірний житловий будинок та господарські споруди побудовані спадкодавцем не відповідно до договору про забудову від 29 березня 1946 року, без відповідного дозволу, тобто самовільно. Необхідних дозвільних документів на побудову житлового будинку та господарських споруд у тому вигляді, в якому вони є на даний час, ні у спадкодавця, ні у позивача немає. Відсутні також дані про відповідність спірного житлового будинку і господарських споруд будівельно-технічним нормам. Спадкодавець ОСОБА_8 під час свого життя не набув в установленому законом порядку право власності на спірний житловий будинок та господарські споруди, побудовані не відповідно до договору про забудову.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку і господарських споруд за набувальною давністю, суди попередніх інстанцій виходили з того, що підстави для задоволення позову в указаній частині у розумінні статті 344 Цивільного кодексу України, відсутні, оскільки позивач та відповідач у квітні 1988 року разом звернулися до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та 6 квітня 1988 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль ВАЗ-2102, державний номерний знак НОМЕР_1, у рівних частинах кожний, отже відповідач є таким, що прийняв спадщину, однак зазначена Ѕ частина домоволодіння фактично відповідачу не належить, адже нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва, тому право власності на частину домоволодіння належним чином не зареєстровано.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2013 року, наданій заявником для порівняння, зазначено, що однією з вимог позивача було визнання саме за спадкодавцем на момент його смерті права власності на спірний житловий будинок.

Надана для порівняння ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2016 року, якою судові рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд, не містить правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а вказує на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також на неповне з'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

Порівняння змісту наданих для порівняння судових рішень зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову, аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на викладене підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У наданій для порівняння постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року, зазначено, що однією з вимог позивача було визнання саме за спадкодавцем на момент його смерті права власності на спірний житловий будинок.

Таким чином, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з його невідповідністю викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, передбачена пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, теж відсутня.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Крім того, у своїй заяві ОСОБА_4 просить поновити строк подання заяви про перегляд судового рішення, у поновленні якого немає необхідності, оскільки заяву подано в межах строку, установленого статтею 356 ЦПК України.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування та за набувальною давністю за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук
Н.П. Лященко В.М. Сімоненко