Номер провадження: 22-ц/785/2325/16
Головуючий у першій інстанції Чаплицький В. В.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Гірняк Л.А., Калараш А.А.,

за участю секретаря - Стадніченка А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів позики та застосування наслідків недійсності правочинів, за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2016 року,

встановила:

У квітні 2015 р. ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 26.05.2015 р., остаточно просила: 1) визнати недійсним договір позики від 29.11.2013 р. на суму - 40 000,00 грн., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5; 2) визнати недійсним договір позики від 12.12.2013 р. на суму - 53 000,00 грн., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5; 3) застосувати наслідки недійсності правочину та повернути в натурі все, що було отримано ОСОБА_5 за договором позики від 29.11.2013 р., укладеним із ОСОБА_6, а саме стягнути з ОСОБА_5 грошові кошти в сумі - 40 000,00 грн.; 4) застосувати наслідки недійсності правочину та повернути в натурі все, що було отримано ОСОБА_5 за договором позики від 12.12.2013 р., укладеним із ОСОБА_6, а саме стягнути з ОСОБА_5 грошові кошти в сумі - 53 000,00 грн..

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що з 04.07.2009 р. вона знаходиться у шлюбі з ОСОБА_6. Вищевказані договори позики були укладені без її письмової згоди.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засіданні не з'явився. Про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Причини неявки не повідомив. Заяв та клопотань не надав.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.01.2016 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її позову. Посилається на те, що рішення ухвалено при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Відповідачі у судове засідання не з'явилися. Про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Письмових заперечень на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в повній мірі зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що договори позики не є правочинами з розпорядження спільним майном подружжя, тому письмової згоди іншого з подружжя на їх укладення не потрібно. Позивачка не надала доказів, що надані у позику гроші були набуті за час шлюбу або у результаті спільної з ОСОБА_6 праці (а. с. 80 - 82).

Колегія суддів вважає, що погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, цих висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального (ст. 368 ЦК України, ст. ст. 60, 65 СК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 179, 212, 213 ЦПК України) права. Такими, що не відповідають вимогам законодавства є висновки суду першої інстанції про відмову в позові у зв'язку з тим, що договори позики не є правочинами з розпорядження спільним майном подружжя, тому письмової згоди іншого з подружжя на їх укладення не потрібно. Не відповідають обставинам справи, що передані у позику гроші не є спільною сумісною власністю подружжя.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Свідоцтва про шлюб, ОСОБА_4 з 05.09.2007 р. перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 (а. с. 3).

29.11.2013 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір позики на суму - 40 000,00 грн., строком - до 16.12.2013 р. (а. с. 4 - 5). На підтвердження отримання ОСОБА_5 грошей у сумі - 40 000,00 грн. складено відповідну розписку (а. с. 6).

12.12.2013 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір позики на суму - 53 000,00 грн. (а. с. 7 - 8). На підтвердження отримання ОСОБА_5 грошей у сумі - 53 000,00 грн. складено відповідну розписку (а. с. 9).

У пунктах 9.9 вищевказаних договорів позики вказано, що жінка позичальника - ОСОБА_4 згодна з укладенням кожного договору позики.

Пунктом 11.3 договору позики від 29.11.2013 р. передбачено, що він припиняє свою дію, борг вважається погашеним, а розписка позичальника втрачає свою юридичну силу з моменту реєстрації підприємства ТОВ «Ревізія», в якому 49% статутного фонду належить ОСОБА_5, а 51 % - ОСОБА_4 (а. с. 5).

Пунктом 11.3 договору позики від 12.12.2013 р. передбачено, що він припиняє свою дію, борг вважається погашеним, а розписка позичальника втрачає свою юридичну силу з моменту отримання засновником - ОСОБА_4 першого доходу (дивідендів) від діяльності ТОВ «Ревізія» (а. с. 8).

Між сторонами по справі склалися правовідносини щодо розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Таким чином, правочин про передачу грошей у власність іншої особи - є правочином щодо відчуження грошей. Висновок суду першої інстанції про те, що договори позики не є правочинами з розпорядження майном, є помилковим.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60, ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Таким чином, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. При цьому, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Тому не можна погодитися з висновком суду про відмову в позові з підстав недоведеності того, що передані гроші є спільним майном подружжя, оскільки доказів протилежного не надано.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 08.04.2015 р. по справі № 6-7цс15, вказується, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 27.01.2016 р. по справі № 6-1912цс15, вказується, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном подружжя без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

В силу положень ст. 360-7 ЦПК України вищевказані висновки Верховного Суду України є обов'язковими для судів.

Виходячи з того, що у спірних договорах позики вказується, що жінка позичальника - ОСОБА_4 згодна з укладенням договорів позики, а їх припинення пов'язується з реєстрацією ТОВ «Ревізія», в якому 51% статутного фонду належить ОСОБА_4, та отриманням перших дивідендів, колегія суддів приходить до висновку, що позивачка була освідомленою про укладення спірних договорів позики та надала усну згоду на їх укладення. Про повідомлення позивачки про укладення договорів позики підтвердив у своїх запереченнях на позов ОСОБА_6. Також це підтверджується, витягом з реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідно до якого засновниками ТОВ «Ревізія» є ОСОБА_5 та ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі товариство було - 11.12.2013 р. (а. с. 99).

ОСОБА_5 під час укладення спірних договорів позики було відомо, що ОСОБА_4 надала згоду на їх укладення. Матеріалами справи недобросовісність дій ОСОБА_5 не встановлена.

З доводами апелянта про те, що спірні договори позики порушують права останньої, а тому є підстави для визнання їх недійсними, колегія суддів не погоджується, виходячи з вищевказаного.

Доводи апелянта про те що передані у позику гроші були набуті за час шлюбу, презумпцію спільності майна подружжя, договори позики є договорами відчуження майна є обґрунтованими.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову ненаданням доказів набуття грошей за час шлюбу, письмова згода іншого з подружжя на укладення договорів позики не потрібна, оскільки вони не є правочинами з розпорядження спільним майном подружжя, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні. Необхідно відмовити в задоволенні позову за вищенаведених в цьому рішенні обґрунтувань, змінивши таким чином мотивувальну частину рішення суду першої інстанції щодо обґрунтування підстав відмови у позові. В решті рішення необхідно залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції. Підставою для змінити рішення суду є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2016 року - змінити в частині обґрунтування підстав відмови у позові.

В решті рішення - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. А. Гірняк

А. А. Калараш