У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

Леванчука А.О., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_4, про припинення договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), третя особа - ОСОБА_4, про припинення договору поруки, посилаючись на те, що 28 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого позикодавець надав позичальнику кредит у розмірі 103 000 швейцарських франків терміном до 27 грудня 2017 року.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором 28 грудня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 був укладений договір поруки.

Також позивач посилалась на те, що термін повернення кредитних коштів настав 15 лютого 2010 року, оскільки саме в цей день банк направив позичальнику вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту і пов'язаних з ним платежів, в зв'язку з чим, на думку позивача, кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання і, пред'явивши 03 вересня 2014 року позов до позичальника і поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, пропустив шестимісячний строк для звернення досуду із позовними вимогами до поручителя ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ОСОБА_5 просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано припиненим договір поруки від 28 грудня 2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що з моменту погодження заяви позичальника на реструктуризацію боргу для поручителя ОСОБА_3 почався новий відлік строку, протягом якого позикодавець був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений термін.

Установлено, що 28 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 103 000 швейцарських франків, що еквівалентно 426 245,72 грн на день укладення договору (а. с. 34-40).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитнимдоговором 28 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір поруки № 0/2, згідно з яким ОСОБА_3 зобов'язалась солідарно відповідати перед банком за невиконання зобов'язань ОСОБА_4

Відповідно до умов договору поруки від 28 грудня 2006 року в разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом на підставі ст. 554 ЦК України.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Установлено, що ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, тому 15 лютого 2010 року за вихідним № 39 банк направив ОСОБА_4 вимогу про дострокове повернення кредиту за кредитним договором від 28грудня 2006 року № 0 та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якій ставилося питання про дострокове повернення всієї суми кредитних коштів у терміни, що не перевищують тридцяти одного календарного дня. Такі вимоги ОСОБА_4 виконані не були.

Договором поруки від 28 грудня 2006 року № 0/2 не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки п. 3.1 договору поруки встановлено, що він діє до повного виконання зобов'язань боржником за кредитним договором.

Строк, передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні ч. 4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на те, що строк дії поруки є преклюзивним та поновленню (перериванню) не підлягає, і якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Отже, встановивши, що банком змінено строк виконання основного зобов'язання направленням 15 лютого 2010 року вимоги про дострокове погашення коштів за кредитним договором, тому з цього моменту необхідно рахувати шестимісячний строк для звернення до поручителя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про припинення поруки.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2016 року скасувати, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак