Справа №442/4986/16-ц
Провадження №2/442/1751/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

23 грудня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді - Нагірної О.Б.,

за участю секретаря Кондратів І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачки, в якому просить стягнути з останньої в її користь борг за виданим кредитом із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, пеню в сумі 2088,73грн. та нараховані відсотки з 06.04.2015 по 13.06.2016року в сумі 332,96грн, всього 2421,69грн..

В обґрунтування позову покликається на те, що 31.03.2008року відповідач ОСОБА_2 згідно поданої заяви позичила в позивача 4200грн., які зобовязувалась повернути 27.11.2009року. Однак станом на день звернення до суду з позовом відповідач позичених коштів не повернула. Вважає, що відповідач має виплатити в її користь борг за виданим кредитом із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, пеню в сумі 2088,73грн. та нараховані відсотки з 06.04.2015 по 13.06.2016року в сумі 332,96грн, всього 2421,69грн.

Позивач в судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не зявилася, не повідомивши причин неявки, хоча повістки їй були направлені своєчасно на останню відому судові адресу. Керуючись ст. 224 ЦПК України, суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Суду представлено договір кредиту №23 від 31.03.2008 року про те, що ОСОБА_2 отримала суму кредиту в розмір 4200грн. зі сплатою 36% річних на строк 18 місяців з карточкою платежів по гривневому кредиту(а.с.4). Однак такий договір не підписано відповідачем ОСОБА_2 та не вказано між ким такий укладено.

В підтвердження суми боргу суду надано розрахунок боргу станом на 13.07.2016року (а.с.5) та розрахунок ціни позову (а.с.6) станом на 31.12.2015року, згідно якого заборгованість за зобовязанням становить 803,76грн, збитки від інфляції 1532,47грн, проценти за користування коштами -218,74грн, пеня за несвоєчасне виконання зобовязання- 337,52грн, а всього 2892,49грн.

Крім цього , суду надано заяву ОСОБА_2 на ім'я керівника Львівської філії КС «Оріон» ОСОБА_3, в якій така просить надати їй крдит в розмірі 4200грн. строком на 18 місяців за умови поверненя до вересня 2009року. Метою отримання позики вказано ремонт житла (а.с.7).

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Такої правової позиції дотримується ВССУ, яка зазначена в ухвалі від 18 грудня 2014 року залишеної без змін постановою Верховного Суду України 13 травня 2015 року.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі N 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Суд прийшов до висновку, що на підтвердження договору позики може бути представлений договір позики або розписка, але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору.

Дослідивши у судовому засіданні надані суду документи, з урахуванням вимог ст. 1046 ЦК України та висновків Верховного Суду України, суд прийшов до висновку, що доказів в підтвердження факту укладення такого договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірну суму та передачі їй вказаних коштів суду не надано. З врахуванням такого дійсні правовідносини між сторонами судом не встановлені, тому позовні вимоги, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214,360-7 ЦПК України, ст.ст.1046, 1047 ЦК України, суд-

в и р і ш и в :

В позові відмовити .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в строки і порядок, передбачені ст. 294 ЦПК України до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд.

Суддя Нагірна О.Б.