АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Гуменюк А.І.
Справа №761/8781/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Слободянюк С.В., Іванченка М.М.

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати за нею право власності па майно: меблі вітальні, яка складається із столу обіднього круглого - 1 шт., стілець - 8 шт., комод - 1 шт., журнальний стіл - 1 шт., диван - 1 шт., крісло - 1 шт., диван - 1 шт., телевізор «NEC» чорного кольору, б/у, 1 шт., двоспальне ліжко з ортопедичним матрацом, б/у, 1 шт., двоспальне ліжко з ортопедичним матрацом, б/у, 1 шт., тумба підлогова, б/у, 2 шт., комод підлоговий для спальні, б/у, 1 шт., стіл письмовий, б/у, 1 шт., підлогова тумба, б/у, 1 шт., зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районною управління юстиції у м. Києві зняти арешт з із вказаного майна та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалася на те, що опис та арешт майна були проведені державним виконавцем незаконно, оскільки всі меблі та техніка у квартирі АДРЕСА_1, не належать боржнику ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.02.2014 р., згідно якого ОСОБА_2 продала всі меблі і техніку позивачу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що ОСОБА_2 вказала у своїй позовній заяві (абз. 13 стор, 2 позовної заяви від 24.03.2014 р.), про укладений з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу від 02.02.2014 p. меблів та техніки, які знаходилися в квартирі АДРЕСА_1, - що суд не з'ясував при розгляді справи.

Крім того, представник у судовому засіданні пояснював, що вказаний позов був поданий ОСОБА_2 вже після укладення договору купівлі-продажу від 02.02.2014 р. меблів та техніки, та переходу права власності до ОСОБА_1, з метою недопущення реалізації державним виконавцем рухомого майна, яке належало ОСОБА_2, а після укладення договору купівлі-продажу від 02.02.2014 p., належить ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_2 не була впевнена чи буде захищати своє право власності у судовому порядку ОСОБА_1 Тому після подання позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 і відмовилася від свого позову, визнала позов ОСОБА_1

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до матеріалів виконавчого провадження № 3178/12 на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві знаходиться виконавчий лист № 2-1802/11, виданий 28.03.2013 року Шевченківським районним судом м. Києва (а.с.58-78) на підставі рішення суду від 17.05.2012 року за позовом Кредитної спілки «Дністер» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пpo стягнення заборгованості за кредитним договором.

В рамках виконавчого провадження № 3178/12, державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_9 18.04.2014 року було описано і арештовано рухоме майно, яке знаходилось в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.73-74).

Згідно реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 19.08.2004 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрована за боржником ОСОБА_3 (а.с.56). Вказана квартира подарована боржнику ОСОБА_3ОСОБА_2 05 серпня 2004 року (а.с. 54-55).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що описане і арештоване рухоме майно 18.03.2014 року належить саме їй, а не боржнику за виконавчим провадженням № 3178/12 ОСОБА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу від 2 лютого 2014р. меблів та техніки, яка знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.39)

Проте, договір купівлі-продажу від 2 лютого 2014р. меблів та техніки, яка знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 не є належним доказом по справі, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

За загальним положенням про договір (частина перша статті 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із частиною другою статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

У зв'язку з тим, що продавець повинен забезпечити перехід права власності на проданий товар (предмет договору) до покупця, важливого значення набуває питання про момент виникнення права власності в покупця, оскільки від цього багато в чому залежать можливість захисту прав сторін, а також перехід ризику випадкового знищення або випадкового пошкодження товару. Дане питання має вирішуватися на підставі положень ст. 334 ЦК України, відповідно до якої право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару (ч. 1 ст. 697 ЦК України).

Оскільки договором не встановлено моменту, з якого передається майно, колегія суддів вважає, що позивач не набула права власності на нього, так як меблі і техніка знаходяться за адресою: кв. АДРЕСА_1.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 вказала у своїй позовній заяві (абз. 13 стор, 2 позовної заяви від 24.03.2014 р.), про укладений із ОСОБА_1 договір купівлі-продажу від 02.02.2014 p. меблів та техніки, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 вказувала на те, що «зазначене майно я збираюся продати громадянці ОСОБА_1, з якою вже укладено договір купівлі-продажу, та від якої отримано кошти в оплату».

Крім того, у своїй позовній заяві, яка була подана в березні 2014 року, ОСОБА_2 вказувала на те, що меблі та техніка належать саме їй, а тому доводи апелянта про те, що вказане майно є її власністю є необґрунтованими.

Узагальнюючи викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 не надала суду жодного належного та допустимого доказу, що арештоване і описане спірне майно належить їй на праві особистої власності, і що державним виконавцем при накладенні арешту на майно порушено її майнові права.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді