У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славінського Валерія Івановича про визнання договорів укладеними та зобов'язання повернути грошові кошти за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славінського Валерія Івановича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 9 лютого 2015 року між ним та публічним акціонерним товариством «Златобанк» (далі - ПАТ «Златобанк») укладено угоду про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 103552, за умовами якої він здійснив вклад в іноземній валюті у розмірі 13 636 доларів США на строк до 23 лютого 2015 року під 3 % річних. Крім того, 11 лютого 2015 року між ним та ПАТ «Златобанк» було укладено угоду про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 105247, за умовами якої він здійснив вклад в іноземній валюті у розмірі 6 820 доларів США на строк до 25 лютого 2015 року під 3 % річних.

Через деякий час у банка виникли фінансові проблеми і своєчасно зазначені вклади йому не були повернуті. Звернувшись на гарячу лінію ПАТ «Златобанк», він дізнався, що за електронним реєстром договорів банківських вкладів угоди,укладені між ним та ПАТ «Златобанк», не обліковуються, тому вважаються офіційно не укладеними. Подана ним заява рекомендованої форми до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишена без відповіді та без задоволення.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати укладеними угоди про приєднання до Публічної угоди про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 104552 від 9 лютого 2015 року та № 105247 від 11 лютого 2015 року та зобов'язати ПАТ «Златобанк» повернути йому 13 636 доларів США і 6 820 доларів США.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 17 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» Славінського В.І. просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з інших підстав.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ЦК України не передбачено такий спосіб захисту, як визнання договорів банківських вкладів укладеними, а щодо повернення грошових коштів за вкладами, то відносно банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, унаслідок чого вимоги щодо повернення вкладів будуть задовольнятися відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції в частині відмови в зобов'язанні банка повернути грошові кошти, зазначивши також про те, що договори банківського вкладу від 9лютого 2015 року тавід 11 лютого 2015 року, квитанції щодо залучення коштів на депозитні вклади, свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини банку та вкладника за рахунками, на які внесені вклади, за яким отримувачем коштів є ПАТ «Златобанк», що підтверджується реквізитами на квитанціях про валютування.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 9 лютого 2015 року ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_3 уклали угоду про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (договір банківського вкладу) № 104552, за умовами якого сума вкладу становить 13 636 доларів США зі строком розміщення до 23 лютого 2015 року та розміром процентної ставки - 3 % річних.

11 лютого 2015 року сторони уклали іншу угоду про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (договір банківського вкладу) № 105247 з початковою сумою вкладу 6 820 доларів США зі строком розміщення до 25 лютого 2015 року та розміром процентної ставки - 3 % річних.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174,передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року № 6-352цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Згідно з наданими позивачем квитанціями від 9 лютого 2015 року та від 11 лютого 2015 року ним внесено до банку грошові кошти в розмірі 13 636 доларів США, що є еквівалентом 315 408 грн 59 коп., та 6 820 доларів США, що є еквівалентом 167 298 грн 56 коп.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте апеляційний суд, взявши надані позивачем квитанції від 9 лютого 2015 року та від 11 лютого 2015 року за доказ внесення ним грошових коштів на депозитні рахунки, не звернув уваги на те, що зазначені квитанції містять один і той самий номер - 1015563, хоча створені за різними операціями у різні дати, що є неможливим, оскільки автоматизована банківська система не може містити два касових документа за однаковим номером.

Також апеляційний суд не перевірив, чи містить платіжна система банку записи про здійснення операцій за № 1015563 на 9 лютого 2015 року та 11 лютого 2015 року.

При цьому апеляційний суд не перевірив та не надав належної правової оцінки доводам відповідача про те, що повноваженнями на здійснення касового обслуговування і відділенні «Сумська регіональна дирекція» у період з 9 лютого 2015 року до 11 лютого 2015 року володіла касир ОСОБА_6, проте вищевказані квитанції від імені банку підписані не нею.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що квитанція не є самостійним касовим документом, а є тільки другим примірником прибуткового касового документу - заяви на переказ готівки, яка є підтвердженням внесення грошових коштів у касу й верхня частина якої зберігається в банку, а нижня - квитанція, залишається у платника.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Таким чином, апеляційному суду слід звернути увагу на те, що правовідносини банківського вкладу виникають, якщо грошові кошти залучені або надійшли до банку від вкладника. Наявність договору банківського вкладу, квитанції про внесення грошових коштів на рахунок без реального надходження таких коштів, реального відкриття рахунку не свідчать про об'єктивне виникнення правовідносин банківського вкладу.

Також у ст. 138 ЦПК України передбачено, що оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Разом з тим у матеріалах справи на а.с. 5, 7 наявні копії квитанцій від 9 лютого 2015 року та від 11 лютого 2015 року, що не засвідчені суддею, не містять підпису, прізвища, ім'я та по батькові особи, що засвідчує.

Отже, апеляційний суду порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував, чи відповідають надані позивачем квитанції від 9 лютого 2015 року та від 11 лютого 2015 року п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, та п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, не встановив чи виникли між сторонами права і обов'язки, що випливають з договору банківського вкладу та дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, погодившись з мотивами відмови в позові.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судом належним чином не встановлені.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славінського Валерія Івановича задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 17 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

В.А.Черненко

С.П.Штелик