РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року

Київський районний суд м. Харкова у складі судді Дмитрієва О.Ф. при секретарі Рисованій Н.О., за участю позивача ОСОБА_1 , представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, терті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_9 про визнання договору позики безгрошовим і недійсним та визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір позики на суму 60 000 дол. США від 24 березня 2011 року з підстав його безгрошовості та договір відступлення права вимоги, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від 13 грудня 2012 року у звязку з недійсністю договору позики від 24 березня 2011 року.

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що у лютому 2009 року до неї звернулася ОСОБА_4 с проханням передати в іпотеку ОСОБА_6 належні їй магазини № ТЕ-1003, № АГТ 1411 та № СР - 220, які знаходяться на території ТЦ «Барабашово» в м. Харкові.

Своє прохання ОСОБА_4 пояснила тим, що 22 серпня 2006 року між її подругою ОСОБА_9 та ОСОБА_6 був укладений і нотаріально посвідчений договір позики на загальну суму 60 000 дол. США, із яких, 20 000 доларів США це проценти за користування позиченими коштами.

Отриманими в борг у ОСОБА_6В коштами, за попередньою домовленістю, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 користувалися разом для розвитку їх сумісної підприємницької діяльності яку вони здійснювали разом на ТЦ «Барабашова».

ОСОБА_4 щомісячно на протязі двох років передавала ОСОБА_9 по 2 500 дол. США, а остання згідно домовленості передавала їх ОСОБА_6 для погашення боргу.

ОСОБА_4 стверджувала позивачці, що станом на 24 березня 2009 року вона повернула ОСОБА_6 борг у розмірі 42500 дол. США і це підтверджується записами в її робочому зошиті.

Договір позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 був укладений за умови передачі квартири ОСОБА_10 матері ОСОБА_9 в іпотеку.

22 серпня 2006 року між ОСОБА_6 та матірю ОСОБА_9 ОСОБА_10 з метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики був укладений договір іпотеки квартири № 32 по проспекту 50-річчя ВЛКСМ, буд. № 53 в м. Харкові

ОСОБА_4 пояснила, що мати ОСОБА_9, є літньою людиною і вимагала від доньки розірвання договору іпотеки квартири № 32, що розташована по проспект 50-ти річчя ВЛКСМ, буд. № 53, яка належала їй на праві власності.

У звязку з тим, що позивачці сторонні люди неодноразово давали у борг великі кошти, вона вважала своїм обовязком теж допомоги ОСОБА_4 та ОСОБА_9 - відстрочити повернення боргу ОСОБА_6 і умовою відстрочення повернення йому боргу була передача йому в оренду торгівельних павільйонів № ТЕ-1003, № АГТ 1411 та № СР - 220, які знаходяться на території ТЦ «Барабашово» в м. Харкові.

24 березня 2009 року позивачка в адміністрації площадки ТЦ «Барабашово» написала заяву про відмову від оренди вказаний торгівельних павільйонів і передачі їх в оренду ОСОБА_6

24 березня 2009 року ОСОБА_6 вона бачила перший раз, з яким ії познайомила у цей же день ОСОБА_9 У присутності ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 вона написала заяву про розторгнення договорів оренди з орендодавцем, оскілки в цей же день представником адміністрації ТЦ «Барабашова» з ОСОБА_6 укладені договори оренди магазинів № ТЕ-1003, № АГТ 1411 та № СР - 220, які знаходяться на території ТЦ «Барабашово» в м. Харкові.

24 березня 2009 року позивачка та ОСОБА_6 домовилися про постійне користування магазинами саме позивачкою, про те, що позивачка сплачує за них оренду плату і по мірі повернення коштів ОСОБА_9 та ОСОБА_4, він буде відмовлятися від оренди магазинів на користь позивачки. В листопаді 2009 року ОСОБА_11відмовився від оренди одного з магазинів, який в подальшому був проданий позивачкою.

У своєму позові позивачка зазначила, що у ОСОБА_6 не брала гроші у борг і не підписувала ніяких з ним договорів, у тому числі, договору позики на 60 000 дол. США. Вона займалася підприємницькою діяльністю, мала значні доходи, тому, потреби позичати гроші у неї не було.

В 2012 році їй стало відомо, що вона 24 березня 2009 року підписала договір позики, відповідно до якого повинна була починаючи з 24 квітня 2009 року повертати відповідачу ОСОБА_6 щомісячно борг у розмірі по 2500 дол. США. Строк повернення боргу 24 березня 2011 року.

В судовому засіданні позивачка та її представники надали аналогічні позовним вимогам пояснення та позов просили задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_8,ОСОБА_7 про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в судове засідання не зявилися. Представником ОСОБА_6 до суду подані заперечення на позов в яких зазначено, що позивачка пропустила строк позовної давності, передбачений законом для захисту її порушеного права, а тому, просив з цих підстав у задоволенні позову відмовити.

З-я особа ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона з ОСОБА_9 є подругами та разом займалися підприємницької діяльністю, яку здійснювали на території ТЦ «Барабашово». У 2006 році для розвитку сумісного бізнесу ОСОБА_9 позичила гроші у розмірі 60 000 дол. США у ОСОБА_6 з яких 20 000 доларів США були проценти за користування позикою. З метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики, мати ОСОБА_9 ОСОБА_10 передала свою квартиру № 32 по проспекту 50-річчя ВЛКСМ в м. Харкові в іпотеку.Договору позики вона не бачила, але знала, що він нотаріально посвідчений і діяв протягом 3 років. ОСОБА_4 , починаючи з квітня 2006 року, передавала ОСОБА_9 щомісячно по 2500 дол. США для погашення боргу за договором позики. Всього вона передала ОСОБА_9 42 500 дол. США. У 2009 році ОСОБА_9 повідомила їй, що мати вимагає розірвати договір іпотеки належної їй квартири. Тоді, вона разом із ОСОБА_9 звернулися до позивачки з проханням передати в іпотеку належні їй приміщення магазинів № ТЕ-1003, № АГТ 1411 та № СР - 220, які знаходяться на території ТЦ «Барабашово» в м. Харкові. Позивачка погодилася передати магазини в іпотеку ОСОБА_6 24 березня 2009 року вона разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 прийшли в адміністрацію площадки ТЦ «Барабащово». Через деякий час прийшла позивачка, яка написала заяву про відмову від оренди магазинів, а ОСОБА_6 написав заяву про укладання з ним договорів оренди магазинів. Умовою відмови від оренди магазинів було те, що ОСОБА_1 продовжує користуватися магазинами, які були побудовані за її кошти, і сплачувати за орендну плату ТЦ «Барабашово», а ОСОБА_6 розриває договір іпотеки кв. № 32 по проспекту 50-річчя ВЛКСМ, № 53 в м. Харкові. Їй відомо, що 26 березня 2009 року договір іпотеки квартири був розірваний та знята заборона відчуження зазначеної квартири .

Третя особа: ОСОБА_5 дала аналогічні пояснення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволенню позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» зі змінами судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Судом встановлено, що 24 березня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 укладений договір позики. Відповідно до умов договору позивачка повинна повертати суму позики щомісячними платежами у розмірі 2500 доларів США починаючи з 24 квітня 2009 року. Строк останнього платежу 24 березня 2011 року .

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

Частиною 2 статті 58 ЦПК України передбачено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, 22 серпня 2006 року між ОСОБА_13, який був колишнім чоловіком ОСОБА_9, та ОСОБА_8 укладений та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 договір позики відповідно до якого ОСОБА_13 прийняв від ОСОБА_8 валютні цінності у вигляді 27280 доларів США, які зобовязався повертати поточними платежами 22 числа кожного місяця по 440 доларів США починаючи з 22 вересня 2006 року, а останній платіж повинен був здійснений не пізніше 22 липня 2007 року у розмірі 22880 доларів США .

У той же день, а саме, 22 серпня 2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 укладений та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець віддає, а іпотекодержатель приймає під заставу квартиру за номером 32 в будинку за номером 53 про проспекту Пятдесятиріччя ВЛКСМ в місті Харкові. Із зазначеного договору вбачається, що квартира належить іпотекодавцю ОСОБА_10 на праві власності на підставі Довідки житлово-будівельного кооперативу , виданої міським житлоуправлінням Харківського міськвиконкому від 04.08.1997 року за № 82 та зареєстрованої в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 06.08.1997 року за реєстраційним номером 2453008.

Допитана у судовому засіданні у якості третьої особи ОСОБА_9 пояснила, що з ОСОБА_13 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_10 її мати, яка надала згоду про передачу в іпотеку належну їй на праві власності кв. № 32 по проспекту 50-річчя ВЛКСМ буд. № 53 в м. Харкові. Незважаючи на те, що договір позики був укладений з її чоловіком, дійсно вона 22 серпня 2006 року отримала від ОСОБА_6 27280 доларів США, які були необхідні їй та ОСОБА_4 для здійснення підприємницької діяльності. ОСОБА_4 не була присутньою при укладанні договору позики, тому ОСОБА_9 від ОСОБА_4 отримувала кошти, які передавав в рахунок погашення заборгованості за договором позики з її колишнім чоловіком. На протязі двох років з дня укладання договору позики між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 ОСОБА_4 щомісячно передавала через ОСОБА_9 по 2500 дол. США для погашення боргу. Всього за цей час було передано ОСОБА_6 38 000 - 40 000 дол. США. Зобовязання за договором позики ОСОБА_9 виконувалися, але за вимогою матері ОСОБА_9 ОСОБА_10 необхідно було зняти заборону відчуження її квартири. В 2009 році її мати стала наполегливо вимагати зняття заборони з квартири.

ОСОБА_6, ОСОБА_9 ОСОБА_12 24 березня 2009 року зустрілися з метою заміни предмету іпотеки з квартири матері ОСОБА_9 на три торгівельних павільйони, які знаходилися в оренді у позивачки.

Такі пояснення ОСОБА_9 підтверджені поясненнями третьої особи ОСОБА_4 , а сума боргу, яка була повідомлена ОСОБА_4 збігається із сумою боргу, зазначеною в оспорюваній розписці.

З відповіді Харківської філії ДП «Національні інформаційні мережі» № від вбачається, що заборона відчуження квартири була накладена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 22 серпня 2006 року відсутня.

Таким чином, судом встановлено,що станом на 24 березня 2009 року існувала заборона відчуження квартири № 32 по проспекту 50-річчя ВЛКСМ,буд. № 53 в м. Харкові, яка на праві власності належала ОСОБА_10 і яка була знята після передачі позивачкою приміщень магазинів № ТЕ-1003, № АГТ 1411 та № СР - 220, які знаходяться на території ТЦ «Барабашово» в м. Харкові.

Крім того, визначаючи договір позики між ОСОБА_6 та позивачкою від 24 березня 2009 року недійсним суд вважає, що зміст розписки не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203, ст.. 1046, 1047, 1051 ЦК України, оскільки факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів, визначений в тексті договору позики не підтверджений належними доказами. Посилання в тексті договору позики від 24 березня 2009 року про отримання позивачкою коштів до підписання договору не може прийматися до уваги, оскільки цей факт жодним чином не підтверджений.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Відповідачі ОСОБА_6В, ОСОБА_8 не спростували обставин справи і не надали суду доказів заперечень проти позову.

Що стосується вимоги про визнання договору позики безгрошовим, то суд вважає дану вимогу необґрунтованою, оскільки чинним ЦПК України не передбачено такого способу захисту прав.

Суд вважає можливим визнати недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений між ОСОБА_6 в особі ОСОБА_8, яка діяла на підставі довіреності, посвідченої начальником СІЗО м. Харкова від 08 серпня 2012 року, та ОСОБА_7 від 13 грудня 2012 року у звязку з недійсністю договору позики від 24 березня 2011 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не може породити будь-яких правових наслідків, крім тих, які повязані з його недійсністю.

14 березня 2016 року позивачка звернулася до суду із заявою про поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом її порушеного права.

В своїй заяві вона зазначила, що про існування договору позики від 24.03.2009 року стало відомо лише після 27 липня 2012 року, тоді, коли вона отримала від ОСОБА_15 вимогу про виконання обовязків за договором позики. Копія договору позики від 24.03.2009 року була надана їй ОСОБА_9, яка підтримує дружні стосунки з відповідачкою ОСОБА_8 Оригінал спірного договору позики вона вперше побачила в Харківському районному суду Харківської області при розгляді позову ОСОБА_7 до неї про стягнення боргу, з яким він звернувся 07.03.2013 року. Справа в Харківському районному суді Харківської області розглядається до теперішнього часу. У звязку з тим, що їй про існування договору позики стало відомо лише після 27 липня 2012 року, а до Київського районного суду вона звернулася 16 червня 2015 року, то вона вважає, що строк позовної давності для захисту свого порушеного права не пропустила.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Так, судом встановлено, що позивачка отримала від ОСОБА_15 вимогу про виконання обовязків за договором позики, датовану 27 липня 2012 року. Допитана в судовому засіданні третя особа ОСОБА_9 підтвердила факт передачі копію оспорюваного договору позики влітку 2012 року.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тому суд вважає, що позивачкою строк позовної давності пропущений з поважної причини, а тому вважає можливим задовольнити її клопотання та поновити їй строк для звернення до суду з позовом про визнання договору позики безгрошовим і недійсним та визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Суд вважає неможливим застосувати наслідки спливу позовної давності для відмови у задоволенні позову, а тому заява представника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 10, 11, 30, 60, 61, 73,58, 59, 212-215 ЦКП України, ст.. 203, 2015, 216, 1046, 1047, 1051 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_12 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, 3-і особи: ОСОБА_9, ОСОБА_4 про визнання договору позики безгрошовим і недійсним та визнання недійсним договору відступлення права вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір позики від 24 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) від 13 грудня 2012 року, укладений ОСОБА_8, що діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності посвідченої 08 серпня 2012 року начальником Харківського слідчого ізолятору ОСОБА_16 за реєстровим № 121та ОСОБА_7.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12, сплачений при звененні в суд судовий збір в сумы 3654 гривні, а саме по 1218 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: