Справа № 0418/1827/2012
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 серпня 2016 року Кіровський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді Підберезного Г.А.

при секретарі Суховерхої А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Пята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3, Приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання недійсним заповіту -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Пята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3, Приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання недійсним заповіту.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві з урахуванням уточнень посилалась на те, що 06 липня 2011 року помер її рідний брат ОСОБА_6, 04.08.1938р.н.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, загальною площею 47,5 кв. м., яка належить йому на праві власності на підставі Свідоцтва від 21.12.1999 р., виданого ОСОБА_4 державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці на підставі розпорядження від 21.12.1999 р. №6785.

Дітей та дружини він на день смерті не мав і вона є єдиним спадкоємцем.

Шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті брата, закінчився 06 січня 2012 р., однак вона у цей термін не могла подати заяву про прийняття спадщини з поважних причин,так як про його смерть їй стало відомо лише у лютому 2012 року від правоохоронних органів.

Вона проживає в Російській Федерації у м. Солнєчногорську Московської області. З братом, який мешкає в Україні у м. Дніпропетровську, вони систематично спілкувались мобільним телефонним звязком, однак відвідувати один одного не могли за станом здоровя та віком. Раз на рік-два ОСОБА_6 відвідувала її дочка ОСОБА_3, яка проживає з нею.

Вони постійно підтримували ОСОБА_6 матеріально і шляхом переказу грошових коштів на його банківський рахунок №3986 в ПАТ КБ «Приватбанк», і шляхом передачі йому готівкових коштів при відвідинах.

У травні 2011 р. брат зателефонував їй та поскаржився, що стан його здоровя погіршився, набрякли ноги і він не може самостійно пересуватись, прохав негайно приїхати до нього, але ж можливості в них не було.

Телефоном брат повідомляв, що до лікарні його не беруть, так як він не може сам пересуватись та обслуговувати себе, а соціальні служби послуг йому не надають, так як він відмовляється підписувати з ними договір на надання послуг.

В кінці травня 2011 р. брат перестав відповідати на їх дзвінки і сам не телефонував. Але ж у липні 2011 р. з його телефону відповіла якась жінка та повідомила, що ОСОБА_6 зараз знаходиться в психіатричній лікарні.

16 січня 2012 р. її дочка приїхала до м. Дніпропетровська. Квартира брата була зачинена, зовнішніх змін двері не мали, однак ніхто не відчиняв. На розпити дочки сусіди повідомили, що, ОСОБА_6 ще у червні 2011 р. поїхав до родичів у Підмосковя і вони звернулись до Кіровського РВ УМВС України у Дніпропетровській області з заявою про зникнення ОСОБА_6.

Під час перевірки заяви органами міліції встановлено, що ОСОБА_6 помер, про що у відділі державної реєстрації смерті ОСОБА_4 міського управління юстиції у Дніпропетровській області міститься актовий запис № 4842 від 12.07.2011 р., та винесено Постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 23.01.2012 р.

В матеріалах спадкової справи знаходиться копія заповіту ВРК № 780814 від 31.05.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий № 28, згідно якого ОСОБА_6 заповів усе, належне йому на день смерті, майно відповідачці ОСОБА_2

Стверджує, що даний заповіт є недійсним, так як її брат підписав його проти своєї волі внаслідок застосування до нього відповідачкою та її матірю ОСОБА_7 фізичного та психічного тиску.

Жодних відомостей про те, що хтось про брата дбав, обслуговував його, готував їсти нема. Ніколи й мені та племінниці він не повідомляв про те, що хтось про нього дбає. Напроти, він був пригнічений тим, що до лікарні його відмовляються брати на стаціонарне лікування, так як він не може сам себе обслуговувати.

На підставі викладеного, просила суд:

●Визнати поважними причини пропуску строку для прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_6;

●Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6;

●Визнати недійсним заповіт ВРК №780814 від 31.05.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий №28, згідно якого ОСОБА_6 заповів усе належне йому майно ОСОБА_2;

●Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ВРП №356179 від 14.02.2012 року, видане ОСОБА_2 на спадщину після смерті ОСОБА_6, яка складається із грошових вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у відділенні №47 філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що з померлим ОСОБА_6 відповідачка ОСОБА_2 познайомилась у 2009 році і з цього моменту вони почали спілкуватися, вона за ним доглядала, надавала деяку матеріальну допомогу у вигляді придбання нею за її кошти продуктів, речей та ліків. Зі слів ОСОБА_6 їй було відомо, що родичів у нього нема, що він самотня людина і нікому йому допомогти. Усі витрати з організації поховання ОСОБА_6, який помер 06.07.2011 року, понесла вона. Позивач жодного разу не була на цвинтарі і навіть не знає, де похований ОСОБА_6 Ніякого тиску при підписанні заповіту вона не вчиняла, це його добровільне бажання.

Третя особа Пята Дніпропетровська державна нотаріальна контора у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, але направила на адресу суду клопотання про розгляд даної справи без присутності її представника. (Т.1 а.с. 36,42,109,155,214,215,222).

Третя особа ОСОБА_3 в судові засідання не зявилась, про час та місце судових засідань була повідомлена належним чином, шляхом судових викликів. Про причини своєї неявки суду не повідомила.

Третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судові засідання не зявилась, про час та місце судових засідань була повідомлена належним чином, шляхом судових викликів. Про причини своєї неявки суду не повідомила.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є, відповідно, сестрою та братом, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (Т.1 а.с.6-8).

ОСОБА_6 помер 06.07.2011 року, який за життя склав заповіт, посвідчений 31.05.2011 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5, яким ОСОБА_6 заповів все своє майно відповідачу ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12.07.2011 року, копією заповіту від 31.05.2011 року та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, наявними в матеріалах справи. (Т.1 а.с. 57-71)

Встановлено, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, яке належало померлому ОСОБА_6

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

До загальних вимог додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України відноситься волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину, згідно ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пунктом 6 ОСОБА_8 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 (надалі ОСОБА_8 від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13) розяснено, що право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Відповідно до розяснень викладених в ОСОБА_8 від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК).

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

На підставі викладеного, суд критично оцінює посилання представника позивача, що померлий ОСОБА_6 при складанні заповіту не міг мислити адекватно внаслідок хвороби, у звязку з чим заповіт є недійсним, оскільки для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу, згідно висновку якої ОСОБА_6 при житті на час підписання заповіту будь яким психічним захворюванням не страждав.

Тому, суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Крім цього, з КЗ «ОСОБА_4 центр первинної медико-санітарної допомоги №1» судом була витребувана медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_6 в якій містяться записи його огляду в період часу, найбільш близький до часу складання заповіту, а саме:12.05.2011 року, 19.05.2011 року, 24.05.2011 року. При огляді, будь-яких психічних розладів у ОСОБА_6 виявлено не було.

Також встановлено, що зміст заповіту від 31 травня 2011 року складеного ОСОБА_6 посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5 зареєстрований в реєстрі за № 28 не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, оскільки в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження посилання позивача викладені в позовній заяві про обставини складання заповіту. Окрім цього, позивач не надала суду жодних належних доказів, відповідно до яких підтвердився факт застосування до ОСОБА_6 фізичного чи психічного тиску з боку ОСОБА_2, наявна лише констатація факту, яка не може бути прийнята судом як належний доказ.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодного належного доказу того, що ОСОБА_6 підписуючи заповіт не міг розуміти в повному обсязі значення своїх дій та керувати ними та що його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Окрім цього, суд при вирішенні питання про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини суд враховує, що додатковий строк визначається у разі, якщо наявні поважні причини пропуску строку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у абз. 6 п. 24 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7, поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як ті, що позивачу не було відомо про смерть ОСОБА_6, оскільки в ході судового розгляду суду не було надано жодних належних доказів.

Відповідно дост. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано доказів на підтвердження поважності пропуску строку для подачі заяви нотаріусу про прийняття спадщини, в судовому засіданні встановлено, що вказаний строк вона пропустила без поважних причин, і в цій частині позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ОСОБА_8 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, ст. ст. 203, 215, 225, 231, 256, 257, 261, 267, 1233, 1257 ЦК України, ст.ст. 10, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, треті особи Пята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3, Приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання недійсним заповіту відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Г.А. Підберезний