УХВАЛА

іменем україни

29 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Вінницької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_4, якій за життя належав на праві приватної власності жилий будинок літ. «А», що розташований по АДРЕСА_2, та який був знесений і в 1991 році побудовано новий жилий будинок, який згідно з технічним паспортом позначено літ. «Д». Проте правовстановлюючі документи на новозбудований будинок мати оформити не встигла, що унеможливлює їй як спадкоємцю реалізувати свої спадкові права. Нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючих документів на новостворений будинок.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на будинок № АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що жилий будинок, розташований по АДРЕСА_1, був збудований спадкодавцем самочинно, а тому не міг бути об'єктом права особистої приватної власності ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Отже, він не може бути віднесений до складу спадкового майна.

Проте погодитись з такими висновками районного суду з яким погодився апеляційний суд не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, якій на праві особистої приватної власності належав жилий будинок літ. «А», розташований по АДРЕСА_2.

10 листопада 1980 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла вищевказаний жилий будинок своїй дочці - ОСОБА_3, позивачці у справі.

Проте, у 1991 році жилий будинок літ. «А», розташований по АДРЕСА_2 було знесено та збудовано новий жилий будинок літ. «Д», якому було присвоєно № 32.

Постановою державного нотаріуса Другої Вінницької державної нотаріальної контори Сікорської Л.А. від 17 липня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на жилий будинок № АДРЕСА_2 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на новостворений жилий будинок.

Таким чином судом встановлено, що по АДРЕСА_1 знаходиться жилий будинок, який згідно з технічним паспортом від 27 травня 2015 року позначено літ. «Д», має два поверхи, загальною площею 148 кв. м, рік побудови - 1991.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернули уваги на те, що рік побудови спірного житлового будинку 1991 р., що вбачається з технічного паспорту ( а. с. 13-16).

Додатком 3/60 до рішення виконкому Вінницької міської ради від 4 червня 1987 року № 200 існуючому будинку по АДРЕСА_1

Отже, висновок судів про те, що спірний будинок є самочинним, не відповідає фактичним обставинам справи та є передчасним.

Крім того, суди, зазначаючи як на підставу для відмови у позові те, що позивачі не надали доказів прийняття житлового будинку до експлуатації, тому в силу ст. 105 ЦК УРСР, чинним на час смерті батьків, житловий будинок є самочинним, є таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1976 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Отже, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суду слід було керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, а також положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР».

Крім того, відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року, зареєстрованого в міністерстві Юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них прибудовані до 5 серпня 1992 року.

Отже, документи, що засвідчують прийняття до експлуатації закінченого будівництвом житлового будинку, побудованого до 5 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Відтак, згідно зі вказаними нормативними актами виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

Таким чином судами не перевірено, чи відбувалось будівництво спірного жилого будинку № АДРЕСА_1 відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, чи надано виконавчим комітетом дозвіл на його будівництво, чи був на момент смерті спадкодавця цей будинок повністю збудований.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик