Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаір-2003» про стягнення коштів за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаір-2003» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаір-2003» (далі - ТОВ «Альтаір-2003») про стягнення коштів.

Зазначав, що у відповідності до видаткової накладної № РН-01945 від 31 травня 2005 року державне підприємство виробничо-торговий центр «Підкаміньсервіс» (далі - ДП ВТЦ «Підкаміньсервіс»), правонаступником якого є ТОВ «Альтаір-2003», одержало від АТЗТ «Автотехсервіс» паливно-мастильні матеріали загальною вартістю 50 536 грн 64 коп.

03 березня 2007 року між ним та АТЗТ «Автотехсервіс» був укладений договір відступлення права вимоги виконання ДП ВТЦ «Підкаміньсервіс» грошових зобов'язань, що випливають з видаткової накладної від 31 травня 2005 року.

22 березня 2007 року він направив на адресу ДП ВТЦ «Підкаміньсервіс» вимогу про сплату заборгованості за одержаний товар у розмірі 50 536 грн 64 коп., яка залишилася без виконання боржником. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24 вересня 2007 року було задоволено його позов та стягнуто з ДП ВТЦ «Підкаміньсервіс» на його користь вищевказану заборгованість. Внаслідок невиконання органами державної виконавчої служби вищевказаного рішення суду рішенням Європейського суду від 06 червня 2013 року визнано порушення його прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, та стягнуто з України 1 500 євро грошової компенсації, а також зобов'язано Україну виконати зазначене рішення.

Посилаючись на те, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2007 року станом на серпень 2015 року не виконано, позивач просив стягнути із правонаступника боржника - ТОВ «Альтаір-2003» на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 100 648 грн 74 коп та 3 % річних розміром 12 897 грн 10 коп за весь період прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто із ТОВ «Альтаір-2003» на користь ОСОБА_6 інфляційні втрати у розмірі 34 569 грн 08 коп. та 3 % річних у розмірі 4 548 грн 29 коп. В іншій частині позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто із ТОВ «Альтаір-2003» на користь ОСОБА_6 інфляційні втрати у розмірі 100 648 грн 74 коп. та 3 % річних у розмірі 12 897 грн 10 коп. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «Альтаір-2003», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що за видатковою накладною № РН-01945 від 31 травня 2005 року ДП ВТЦ «Підкаміньсервіс», правонаступником якого є ТОВ «Альтаір-2003», одержало від АТЗТ «Автотехсервіс» паливно-мастильні матеріали загальною вартістю 50 536 грн 64 коп. За своїм змістом вказана господарська операція є договором купівлі-продажу. 03 березня 2007 року між ОСОБА_6 та АТЗТ «Автотехсервіс» був укладений договір відступлення права вимоги виконання ДП ВТЦ «Підкаміньсервіс» грошових зобов'язань, що випливають з видаткової накладної від 31 травня 2005 року. Оскільки на виконання грошових зобов'язань ДП ВТЦ «Підкаміньсервіс» не було сплачено будь-яких коштів, позивач як новий кредитор 22 березня 2007 року направив боржнику вимогу про сплату зазначеного боргу, яка залишилась без задоволення.

Вказані обставини встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2007 року та в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Цим рішенням суду задоволено позов ОСОБА_6 та стягнуто на його користь із ДП «Підкаміньсервіс» 50 536 грн 64 коп. й судові витрати у справі.

28 січня 2008 року на виконання вказаного рішення видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання, проте постановою державного виконавця від 23 грудня 2008 року його повернуто стягувачу у зв'язку з невиконанням рішення в добровільному порядку та дією мораторію на відчуження державного майна із зазначенням про можливість повторного пред'явлення до виконання в строк до 23 грудня 2011 року.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року на користь ОСОБА_6 з України стягнуто компенсацію у розмірі 1,5 тисяч євро у зв'язку з невиконанням рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області та зобов'язано виконати зазначене рішення.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 серпня 2013 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_6 про заміну сторони виконавчого провадження.

Постановою Відділу державної виконавчої служби Бродівського районного управління юстиції від 22 жовтня 2013 року відмовлено ОСОБА_6 у прийнятті до провадження виконавчого листа № 2-3143/2007 про стягнення з ДП ВТЦ «Підкаміньсервіс» на його користь 50 536 грн 64 коп. у зв'язку із закінченням терміну пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2015 року поновлено ОСОБА_6 строк для пред'явлення виконавчого документа № 2-3143/2007 до виконання.

Постановою Відділу державної виконавчої служби Бродівського районного управління юстиції від 20 березня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-3143/2007.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2015 року замінено сторону виконавчого провадження з ДП ВТЦ «Підкаміньсервіс» на його правонаступника ТОВ «Альтаір-2003».

Постановою Відділу державної виконавчої служби Бродівського районного управління юстиції від 23 квітня 2015 року повернуто виконавчий лист № 5-3143 від 28 січня 2008 року стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», проте ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2015 року вказана постанова скасована.

Постановою державного виконавця від 01 вересня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-3143/2007 від 28 січня 2008 року.

Фактично рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2007 року виконано 06 жовтня 2015 року шляхом стягнення коштів, які знаходяться на розрахунковому рахунку ТОВ «Альтаір-2003» (а. с. 58).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оспорюваним періодом нарахування сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України є час невиконання грошового зобов'язання із 01 квітня 2007 року (сім днів після пред'явлення вимоги) по 06 жовтня 2015 року (фактичне виконання зобов'язання).

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, у тому числі й на стягнення сум за ст. 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України, № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року, № 6-157цс16 від 25 травня 2016 року,які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Враховуючи те, що грошове зобов'язання із повернення коштів у розмірі 50 536 грн 65 коп. боржником виконано лише 06 жовтня 2015 року, а в період із 01 квітня 2007 року по 06 жовтня 2015 року мало місце порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення, вимоги позивача про стягнення сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України ґрунтуються на правовій підставі.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

У запереченнях на позов відповідач просить застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_6

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Таким чином, до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, оскільки суми процентів та інфляційних нарахувань є складовою грошового зобов'язання, а тому зі спливом позовної давності за вимогою про сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату сум за ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Тобто, перебіг позовної давності у таких правовідносинах починається після закінчення: або передбаченого ч. 2 ст. 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов'язок негайного виконання зобов'язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред'явлення вимоги кредитором.

Судами правильно визначено початковий момент перебігу позовної давності за вимогами ОСОБА_6 - після закінчення семиденного строку від дня пред'явлення вимоги, з цього дня у позивача виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання та стягнення сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, із позовом про стягнення інфляційних нарахувань і 3 % річних ОСОБА_6 звернувся лише 05 жовтня 2015 року, із моменту виникнення права вимоги цих сум минуло більше трьох років заявленої позовної давності, а тому колегія суддів погоджується із обґрунтованими висновками суду першої інстанції про стягнення спірних сум у межах трирічного строку позовної давності до дня звернення до суду із зазначеним позовом (за період із 05 жовтня 2012 року по 05 жовтня 2015 року).

Суд першої інстанції перевірив правильність нарахування позивачем 3 % річних та індексу інфляції, а також навів у своєму рішенні відповідні розрахунки часткового задоволення грошових вимог у відповідності до ст. ст. 212-215 ЦПК України.

Апеляційний суд не застосував строки давності до спірних правовідносин внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим помилково скасував ухвалене згідно закону рішення суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про неможливість виконання грошового зобов'язання внаслідок дії мораторію на відчуження майна державних підприємств та внаслідок відсутності вини ТОВ «Альтаір-2003» як підстави для звільнення від відповідальності, що передбачена ст. 625 ЦК України, відхиляються з огляду на таке.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності.

Неправомірність дій/бездіяльності державного виконавця при виконанні рішення суду, що має наслідком завдання шкоди боржнику, може бути предметом самостійного оскарження та на обов'язок ТОВ «Альтаір-2003» відповідати за ст. 625 ЦК України не впливає.

Належність особи відповідача у справі судом першої інстанції перевірена належними доказами. ТОВ «Альтаір-2003» є правонаступником обов'язку ДП ВТЦ «Підкаміньсервіс» щодо розрахунку за видатковою накладною № РН-01945 від 31 травня 2005 року, вказаний обов'язок за змістом договору купівлі-продажу від 01 вересня 2015 року до ОСОБА_7 (а. с. 89) не перейшов. Доводи касаційної скарги у цій частині є необґрунтованими.

З урахуванням викладеного та відповідно до ст. 339 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаір-2003» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року скасувати із залишенням в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А.Черненко

С.П. Штелик