Справа № 2-6/11
Провадження № 2/691/30/16
УХВАЛА

09 березня 2016 року м. Городище

Суддя Городищенського районного суду Черкаської області В.О. Черненко, розглянувши заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

09.03.2016 року до Городищенського районного суду надійшла заява ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_4 до Дацьківської сільської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_1, за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, про визнання недійсними рішень Дацьківської сільської ради, відновлення меж і відшкодування шкоди, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Дацьківської сільської ради, ОСОБА_4 про повернення земельних ділянок та стягнення моральної шкоди, в якій вони просять: до вирішення судового спору по суті, заборонити ОСОБА_4 використання земельної ділянки, що знаходиться в с. Яблунівка, Корсунь-Шевченківського району, Черкаської області, між ділянками ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з метою отримання доходу; зобовязати Дацьківську сільську раду, особисто голову ОСОБА_5, розробити заходи і контролювати виконання даної ухвали суду.

Обґрунтовуючи свою заяву, заявники посилаються на те, що рішеннями N 9-6 та 9-7 від 08.09.2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 були надані у приватну власність земельні ділянки площею по 0.15 га кожному, які були до цього вилучені у ОСОБА_7 (0.30 га) по його заяві. Рішенням N11-5/5 від 15.08.2007 року ОСОБА_2 було доділено ще 0.15 га суміжної земельної ділянки, яка до цього обліковувалась за ОСОБА_8, і була у нього вилучена по його заяві. Цим же рішенням Дацьківської сільської ради був наданий дозвіл на виготовлення технічної документації для отримання державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0.30 га ОСОБА_2 та на земельну ділянку площею 0.15 га ОСОБА_6. Оскільки, ці земельні ділянки суміжні і знаходяться поряд, загальна площа їх становить 0.45 га, але при перемірах, при виготовлені технічної документації на земельну ділянку, з'ясувалося, що площа земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_6 становить всього 0.399 га, тобто не вистачає 0.061 га. Дацьківська сільська рада, при прийняті рішень про приватизацію земельних ділянок ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_2 виходила з того, що їм, відповідно, передавалися ділянки, що до них обліковувалися за ОСОБА_9С.(0,61 га), ОСОБА_10 (0.25 га), ОСОБА_7 (0.30 га) та ОСОБА_8 (0.15 га), не підозрюючи, що ОСОБА_4, користуючись земельною ділянкою, що розташована між ділянками ОСОБА_1О, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, незаконно захопила з трьох сторін частину земельних ділянок, постійно розорюючи донизу. У ОСОБА_1 ця площа складає - 0.0725 га, ОСОБА_3 - 0.0142 га, ОСОБА_2 - 0.051 га. ОСОБА_4 не надала жодного правовстановлюючого документа, що підтверджує розмір та площу земельної ділянки, яку вона обробляє і яка розташована між ділянками ОСОБА_1О, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і хто був попереднім землекористувачем. Оскільки, розміри та абриси їхніх земельних ділянок були зменшені відносно розмірів, що мали попередні землекористувачі, 16.10.2012 року вони направили до Дацьківської сільської ради інформаційний запит про надання довідки про кількість земельних ділянок, що обліковуються за ОСОБА_11 і де вони знаходяться. Вони отримали відповідь, що між ділянками ОСОБА_1О та ОСОБА_3 у ОСОБА_11, в записах земельно кадастрової документації, .земельної ділянки не обліковується. Відповідних правовстановлюючих документів і рішень у Дацьківської сільської ради немає. Тобто, земельна ділянка, яку намагається через суд легалізувати ОСОБА_4 є само захватом, що фактично міг відбутися при мовчазній згоді керівництва Дацьківської сільської ради. Окрім того, 08.06.2007 року, Корсунь-Шевченківський районний суд своїм рішенням, залишеним без змін апеляційним судом Черкаської області, відмовив ОСОБА_11 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання недійсними та скасування її державних актів на землю, та стягнув з ОСОБА_11 збитки, понесені відповідачем. Сама ж ОСОБА_11 (фактично її дочка ОСОБА_4І.), в ході згаданих судових розглядів, не надала жодного документа, що підтверджує розмір та площу земельної ділянки, яку вона обробляє і яка розташована між ділянками ОСОБА_1О, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Це встановлено також і ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 09.08.2007 року по справі № 22ц-1444/07, а відповідно до ст.61 п.3 ЦПК, це є обставиною, що не потребує подальших доказів. Також, Вищий адміністративний суд, в ухвалі від 28.04.2011 року за їхньою касаційною скаргою, встановив, що рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації ОСОБА_11 на 0,75 га, яким фактично її спадкоємиця - дочка ОСОБА_4 обґрунтовує зайняття земельної ділянки між ними, - до них не має ніякого відношення, що також, відповідно до ст.61 п.3 ЦПК, є обставиною, що не потребує подальших доказів. Тобто, земельна ділянка, яку самовільно використовувала ОСОБА_11 (фактично її дочка ОСОБА_4І.), і за рахунок якої зменшені їхні земельні ділянки надані в приватну власність (0.60 га, 0.17 га та 0.30 га), - знаходиться у розпорядженні Дацьківської сільської ради і ніяким рішенням ОСОБА_11 та її дочці ОСОБА_4 не надавалась. Згідно п. 12 Перехідних положень ЗК України, розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. А відповідно до практики застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права N10-1391/0/4-12 від 27.09.2012 року ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ та Постанови Верховного суду України N 6-78 цс 12 від 20.02.2012 року, - при відсутності рішення сесії сільської ради використання земельної ділянки ОСОБА_11 (фактично її дочкою ОСОБА_4І.) є незаконним. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж в натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї. Особи, які самовільно зайняли земельні ділянки, несуть цивільно-правову, адміністративну та/або кримінальну відповідальність. Починаючи з 2006 року, дочка покійної позивачки ОСОБА_11 - ОСОБА_4, використовуючи свою 90 річну матір, від її імені, не залишала спроби використати судову гілку влади та легалізувати самозахват земельної ділянки, яка суміжна з ділянками ОСОБА_1 (захоплена площа складає - 0.0725 га,) ОСОБА_3 (захоплена площа складає - 0.0142 га) та ОСОБА_2 (захоплена площа складає 0,051 га.) За цей період подано більше 7 судових позовів в різні інстанції - жодного дочка покійної позивачки ОСОБА_11 - ОСОБА_4І не виграла, при цьому сплатила їм завдані збитки. Такою діяльністю нанесла їм моральні та матеріальні збитки. Вони, як законослухняні громадяни, з часу предявлення до них позову ОСОБА_4 (з 2009 р), свої земельні ділянки не обробляли і не отримували доходу, очікуючи остаточного рішення суду. Сама ж ОСОБА_4 весь цей час незаконно обробляла землю, отримуючи дохід (докази в матеріалах справи). Вказані вище обставини свідчать про те, що існує велика ймовірність вчинення в подальшому відповідачем як юридичних, так і фактичних дій, спрямованих на порушення права власності позивачів на земельні ділянки, які можуть призвести до виникнення нових судових спорів, приведення земельної ділянки до попереднього стану. Таким чином, на час розгляду справи в суді, на підставі ст. ст. 151, 152 ЦПК України, необхідно вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони використання земельної ділянки в с. Яблунівка, що знаходиться між ділянками ОСОБА_1О, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з метою отримання доходу.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадження якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши матеріали заяви, приходжу до наступних висновків.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається у будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Згідно цієї ж статті, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності та інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Під «іншими відомостями» зокрема розуміється: місцезнаходження майна, найменування осіб, в яких знаходиться майно відповідача тощо.

Згідно ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Забезпеченням позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Під забезпеченням позову треба розуміти вжиття суддею чи судом передбачених законом заходів, які створюють реальну можливість для виконання в майбутньому рішення у справі. Забезпечення позову направлено, перш за все проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, продати, знищити його тощо. Забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до положень п. 4 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У своїй позовної заяві ОСОБА_4 зазначила, що вона має у власності земельну ділянку у с. Яблунівка, Корсунь-Шевченківського району, площею 0,34 га. Як вбачається із зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2, вони просять повернути земельну ділянку загальною площею 0,1377 га, яку, як вони зазначають, самовільно захопила ОСОБА_4 З вказаних позовів вбачається, що сторони оспорюють право власності на частину однієї і тієї ж земельної ділянки. На час розгляду справи та даної заяви, земельна ділянка, частину якої заявники просять повернути у їхню власність, знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_4 Таким чином, із земельної ділянки, орієнтовною площею 0,34 га, якою фактично користується ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять повернути їм земельну ділянку загальною площею 0, 1377 га.

Згідно ж заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять, до вирішення судового спору по суті, заборонити ОСОБА_4 використання всієї земельної ділянки, що знаходиться в с. Яблунівка, Корсунь-Шевченківського району, Черкаської області, між ділянками ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з метою отримання доходу, тобто 0,34 га, що, на думку суду суперечить приписам ч. 3 ст. 152 ЦПК України про співмірність виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, оскільки заявники просять заборонити ОСОБА_4 використовувати і ту земельну ділянку (орієнтовною площею 0,20 га), яка не є предметом спору.

Окрім того, звертаючись з заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично зазначили позицію їх, як сторони у справі, висловлену їхнім представником ОСОБА_3 в судовому засіданні, проте не обґрунтували необхідність застосування судом саме такого виду забезпечення позову та не довели наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення позову до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»,

УХВАЛИВ:

у задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення позову, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_12