Номер провадження: 22-ц/785/4228/16
Головуючий у першій інстанції Швець
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_1,

при секретарі: Томашевській В.К.,

за участю: представника відповідача, ПАТ «ОТП Банк», - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и л а:

05 травня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 17 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі Банком) та його колишньою дружино, відповідачкою ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №СМ-SME503/278/2008, за яким їй було передано кредит в іноземній валюті в розмірі 115000 дол. США на строк до 17 вересня 2023 року. Одночасно в забезпечення зобовязань за кредитним договором був укладений між Банком та відповідачкою ОСОБА_4, договір іпотеки №РМ-SME503/278/2008, за іпотекодатель передала в іпотеку нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Котовського, 54, та право власності на яке оформлено в 1999 року. Вказане нерухоме майно було придбано під час шлюбу з відповідачкою ОСОБА_4, шлюб розірваний у 2005 році. Згідно із ст. 578, ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеки» вказане майно є обєктом спільної сумісної власності подружжя й може бути передано в іпотеку за його згодою, яка висловлюється у письмовій формі і підлягає посвідченню нотаріально. Договір іпотеки був укладений без його, як колишнього подружжя, згоди. З урахуванням положень ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України він вважав, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 203, 215, 368, 369, 391, 577, 578 ЦК України, позивач ОСОБА_3 просив суд позов задовольнити (а.с. 1-2).

Справа розглянута за відсутністю сторін у справі.

Заочним рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав недійсним із моменту його укладення договір іпотеки від 17 вересня 2008 року, укладений між відповідачами порцій справі для забезпечення кредитного договору №СМ-SME503/278/2008, та стягнув солідарно з відповідачів ОСОБА_4, ПАТ «ОТП Банк» судовий збір в сумі 243 грн. (а.с. 29-30).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 січня 2016 року заява відповідача ПАТ «ОТП Банк» про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення (а.с. 63-64).

В апеляційній скарзі відповідач, ПАТ «ОТП Банк», просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, судом не враховано, що право власності на обєкт нерухомого майна крамниці, оформлено 18 січня 2007 року, тобто після розірвання шлюбу, і не є обєктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст. 368 ЦК України та ст. ст. 60, 61 СК України (а.с. 67-72).

В запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить скаргу відхилити у звязку з безпідставністю її доводів.

Позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином. Позивач ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з клопотанням про відкладення розгляду справу у звязку з находженням на лікуванні за межами Одеської області, але не надав жодних доказів у підтвердженні поважності причини неявки в суд, тому законних підстав для задоволення клопотання немає

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідача, ПАТ «ОТП Банк», пояснення на апеляцію представника відповідача, ПАТ «ОТП Банк», - ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, дослідивши документи, додані Банком до апеляційної скарги, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню за таких підстав.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 65 СК України та чч. 1 та 2 ст. 369 ЦК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 19 травня 1993 року по 30 вересня 2005 року (а.с. 9,10).

17 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі Банком) та колишньою дружиною позивача, відповідачкою ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №СМ-SME503/278/2008, за яким їй було передано кредит в іноземній валюті в розмірі 115000 дол. США.

Одночасно в забезпечення зобовязань за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_4, був укладений договір іпотеки №РМ-SME503/278/2008, за яким іпотекодатель передала в іпотеку Банку нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Котовського, 54 (а.с. 3-7).

14 квітня 1999 року відповідачці ОСОБА_4 виконкомом Ізмаїльської міської ради було видано свідоцтво про право особистої власності на будівлю №70 - домоволодіння, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Котовського, 54, на підставі рішення виконкому Ізмаїльської міської ради №189 від 26 березня 1999 року (а.с. 8).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що обєкт нерухомого майна, який був переданий в іпотеку Банку відповідачкою ОСОБА_4 17 вересня 2008 року є обєктом спільної сумісної власності подружжя, тому оспорюваний договір іпотеки укладений без письмової та нотаріальної посвідченої згоди позивача ОСОБА_5 і в силу ст. ст. 203, 215, 578 ЦК України є недійсним.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Частинами 1 та 7 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно із ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

У статті 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_3 повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме те, що переданий в іпотеку Банку обєкт нерухомого майна є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Однак в порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

З матеріалів справи та документів доданих Банком до апеляційної скарги вбачається, що 18 січня 2007 року відповідачці ОСОБА_4 виконкомом Ізмаїльської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 120 на обєкт крамницю цегляну, загальною площею 289,2 кв.м., що складається з літ «А» - крамницю цегляну, площею 138,3 кв.м., літ. «Б» - крамницю цегляну, площею 85,4 кв.м., літ. «В» - крамницю цегляну, площею 65,5 кв.м., №1-3 надвірні споруди, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Котовського, 54, на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2005 року, що належить їй на праві приватної власності (а.с. 47,48).

17 вересня 2008 року між Банком та колишньою дружиною позивача, відповідачкою ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №СМ-SME503/278/2008, за яким їй було передано кредит в іноземній валюті в розмірі 115000 дол. США на строк до 17 вересня 2023 року (а.с. 38-46).

Одночасно в забезпечення зобовязань за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки №РМ-SME503/278/2008, за іпотекодатель передала в іпотеку нерухоме майно: крамницю цегляну, загальною площею 289,2 кв.м., що складається з літ. «А» - крамницю цегляну, площею 138,3 кв.м., літ. «Б» - крамницю цегляну, площею 85,4 кв.м., літ. «В» - крамницю цегляну, площею 65,5 кв.м., №1-3 надвірні споруди, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Котовського, 54, та належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно №120, що видано виконкомом Ізмаїльської міської ради 18 січня 2007 року (а.с. 5-7).

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає до уваги докази надані Банком й вважає, що в справі є достатньо належних та допустимих доказів, якими підтверджується те, що на момент укладення спірного договору іпотеки єдиним власником нерухомого майна - предмета іпотеки був іпотекодавець, а тому для укладення договору іпотеки не потребувалося згоди позивача. На час укладення спірного договору іпотеки банк не знав і не міг знати про колишнього чоловіка відповідачки. Спірний обєкт нерухомості був набутий відповідачкою після припинення шлюбних відносин й не може вважатися обєктом спільної сумісної власністю подружжя, тому спірний договір іпотеки укладений у відповідності до вимог закону.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1568цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_5 не доведено належним чином те, що його право порушено Банком під час укладення договору іпотеки, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його вимоги не підлягають судовому захисту.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України, та матеріального права, ст. ст. 57, 60, 61, 68 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування заочного рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити, заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним договору іпотеки, відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_6

ОСОБА_1