Справа №: 398/1397/16-ц
"06" вересня 2016 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області
головуючого судді Крімченко С.А.
при секретарі Міщенко С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Олександрії справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх втратившими право користування жилим приміщенням. Мотивує тим, що вона являється власником будинку №7, розташованого по вул. Радищева в м.Олександрії Кіровоградської області, з надвірними будівлями, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 18 квітня 2016 року, та являється власником земельної ділянки, на якій розташований даний будинок з господарськими будівлями на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 квітня 2016 р.
Як вбачається з п. 6 зазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку, представник продавця свідчить, що житловий будинок належить продавцю на праві особистої приватної власності, оскільки набутий за договором дарування, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуваний будинок (його частку), в тому числі і відповідно до статей 65, 74, 97 Сімейного кодексу України, немає.
Цим самим пунктом договору купівлі-продажу житлового будинку передбачено, що в житловому будинку не зареєстровані та не проживають малолітні та/або неповнолітні діти віком до 18 років, права яких могли б бути порушені внаслідок укладення цього договору, осіб, які б мали законне право користування ним немає; цей договір не порушує прав третіх осіб.
За умовами п. 12 договору купівлі-продажу житлового будинку продавець стверджував, що вже звільнив житловий будинок від власних речей для безперешкодного користування покупцем.
Під час підписання цього договору продавець передає покупцю житловий будинок у вигляді передачі ключів, технічного паспорту на житловий будинок, книжок по сплаті за комунальні послуги (п. 13 договору купівлі-продажу житлового будинку).
Але після укладення договору купівлі-продажу та передачі їй, позивачці, відповідачем ОСОБА_2 будинкової книги їй стало відомо про те, що в даному будинку відповідачі все ж таки залишились зареєстрованими.
Отримати згоду ОСОБА_2 та членів його сім'ї на зняття з реєстраційного обліку з місця проживання неможливо, оскільки одразу після укладення договору купівлі- продажу ОСОБА_2 виїхав з міста, а інші відповідачі не проживають за зазначеною адресою вже понад 4 роки, їх фактичне місце проживання не відоме.
Реєстрація місця проживання відповідачів у належному позивачу будинку створює істотні перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, зокрема, позбавляє можливості оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, здійснити відчуження тощо. Крім того зазначена обставина дає відповідачам право проживання у придбаному позивачкою будинку. Водночас, відсутність відповідачів за зареєстрованим місцем проживання понад встановлені строки дає підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житлом.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позов підтримав, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися , про час розгляду справи повідомлені належним чином. Зі згоди предстаника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню.
Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.
Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.
Ст. 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 являється власником будинку №7, розташованого по вул. Радищева в м.Олександрії Кіровоградської області, з надвірними будівлями, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 18 квітня 2016 року, та являється власником земельної ділянки, на якій розташований даний будинок з надвірними будівлями на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 квітня 2016 р. Дані договора були укладені між відповідачем, ОСОБА_2, в особі його представника ОСОБА_8, та позивачем ОСОБА_1.
Відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу житлового будинку, представник продавця засвідчив про те, що житловий будинок належить продавцю на праві особистої приватної власності, оскільки набутий за договором дарування, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуваний будинок (його частку), в тому числі і відповідно до статей 65, 74, 97 Сімейного кодексу України, немає.
Також в цьому пункті договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що в житловому будинку не зареєстровані та не проживають малолітні та/або неповнолітні діти віком до 18 років, права яких могли б бути порушені внаслідок укладення цього договору, осіб, які б мали законне право користування ним немає; цей договір не порушує прав третіх осіб.
За умовами п. 12 договору купівлі-продажу житлового будинку продавець стверджує, що вже звільнив житловий будинок від власних речей для безперешкодного користування покупцем.
Під час підписання цього договору продавець передав покупцю житловий будинок у вигляді передачі ключів, технічного паспорту на житловий будинок, книжок по сплаті за комунальні послуги (п. 13 договору купівлі-продажу житлового будинку).
Але після передачі позивачеві відповідачем ОСОБА_2 будинкової книги позивачеві стало відомо про те, що в будинку залишились зареєстрованими відповідачі: продавець ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_9, дочка ОСОБА_4 та повнолітні внуки ОСОБА_5, ОСОБА_6.
Відповідач ОСОБА_2 після укладення договору купівлі-продажу виїхав в інше місто, інші відповідачі не проживають в будинку понад чотири роки, місце їх перебування невідоме.
Наявність факту реєстрації відповідачів в даному будинку перешкоджає позивачу належним чином користуватись та розпорядитись своєю власністю, зокрема, позбавляє можливості оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, здійснити відчуження належного домоволодіння тощо.
Тому суд вважає за можливе визнати відповідачів втратившими право користування будинком №7, розташованим по вул. Радищева в м.Олександрії Кіровоградської області.
Керуючись наведеним та ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 209,215 ЦПК України,-
Позов задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, що втратили право користування будинком №7, розташованого по вул. Радищева в м.Олександрії Кіровоградської області.
Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заяву про перегляд заочного рішення суду може бути подано відповідачем протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: