Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 415/4823/15-ц
Провадження № 22ц/782/229/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» квітня 2016 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді Лозко Ю.П.

суддів: Заіки В.В., Романченка В.О.

за участю секретаря Коротенка С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 25 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з відповідачем з 07.07.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який 09 червня 2015 року було розірвано. Під час шлюбу та спільного проживання однією сім'єю сторонами було придбано рухоме майно, транспортний засіб, яке позивачка вважає, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому в уточнених вимогах остаточно просила суд:

- визнати автомобіль марки ВАЗ модель 111830 легковий (седан), колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2;

- поділити майно, що є їхньою спільною сумісною власністю в натурі;

- визнати за нею право власності на автомобіль марки ВАЗ модель 111830 легковий (сєдан), колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1;

- стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості ? частки автомобілю в сумі 29 986, 84 гривень;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 25 лютого 2016 року ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя задоволено частково.

Виділено зі спільної сумісної власності майно в натурі ОСОБА_3 транспортний засіб марки ВАЗ модель 111830 легковий (седан), номер шасі НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, колір синій, вартістю 59973,68 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за ? частку автомобіля в розмірі 29986,84 з рахунку №0 ТУ ДСА України в Луганській області у УДКСУ у м. Рубіжному.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 125, 81 гривень.

У задоволенні інших позовних вимогах ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

Скасовано заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 16 жовтня 2015 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив суд, скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 25 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення та доводи осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судова колегія вважає, що у даному випадку вказані вимоги закону судом першої інстанції виконано не в повному обсязі.

Судом та матеріалами справи встановлено, що сторони з 07 липня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8).

09 червня 2015 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.11).

Під час шлюбу сторін, 16.09.2008 року ними був придбаний спірний автомобіль, транспортний засіб, марки ВАЗ модель 111830 легковий (седан), номер шасі НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, колір синій, який згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.12) 30.09.2007 року був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2. з відміткою про право керування даним транспортним засобом ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Згідно висновку проведеної по справі автотоварознавчої експертизи №79/15 спірного автомобіля (а.с.37-41) ринкова вартість автомобіля ВАЗ 11183 «Каліна»1.6і 8 V 5MТ, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на час оцінки складає 59973,68 гривен.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на і»мя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом та матеріалами справи встановлено, що спірний автомобіль, сторони під час перебування у шлюбі придбали за кошти кредитного зобов'язання вітчима позивачки ОСОБА_6, які останній позичив в банківський установі фактично для задоволення потреб сторін, а саме з метою придбання ними як подружжям спірного автомобілю, і дані обставини не заперечуються сторонами. Погашення кредиту, здійснювалось також і за рахунок сторін у справі. Вимоги третіх осіб, щодо спірного автомобілю не заявлялись.

Отже, з урахуванням встановлених обставин у справі та виходячи з аналізу вказаних норм, колегія суддів доходить висновку, що спірний автомобіль є спільно нажитим майном подружжя за час шлюбу, який зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 з правом позивача ОСОБА_3 керування спірним автомобілем, і на час припинення шлюбних стосунків між сторонами та ведення ними спільного господарства є їхньою спільною сумісною власністю.

Суд першої інстанції, всупереч вказаним нормам, дійшов помилкового висновку щодо безпідставності заявлених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, як зайво заявлених.

Таким чином, рішення суду в зазначеній частині не відповідає вимогам Закону та обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення уточнених вимог позивача в цій частині.

Що стосується уточнених вимог про поділ спірного майна в натурі, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Отже, сторони мають право на поділ спірного майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності при цьому частки спірного майна є рівними. Спірний автомобіль, у відповідності до ч. 2 ст. 183 ЦК України, є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Суд першої інстанції з урахуванням інтересів сторін, дійшов правильного висновку про задоволення уточнених вимог позивача в цій частині.

При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково проведено поділ спірного майна шляхом виділення зі спільної сумісної власності подружжя в натурі ОСОБА_3 спірного автомобілю, що не відповідає вказаним нормам. В даному випадку такій спосіб та порядок поділу майна не передбачений. Тому, колегія суддів доходить висновку, що абзац другий резолютивної частини оскаржуваного рішення слід викласти в іншій редакції.

При поділу спірного автомобіля, як спільного сумісного майна сторін в натурі, судова колегія вважає за необхідне одночасно визнати за ОСОБА_3 право власності на спірний автомобіль з припиненням права власності відповідача ОСОБА_2 на спірний транспортний засіб, що не є виходом за межі заявлених вимог, оскільки це необхідно для виконання рішення про поділ майна.

Згідно ч. 4, ч. 5 статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_3 була внесена вартість частки майна в сумі 30 000,00 гривень за її позовом до ОСОБА_2, про що свідчить повідомлення ДСА України за №4349/2015 від 17.12.2015 року.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права

спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі,

суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК

( 2947-14 ) щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання

грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя

відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15),за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом

(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду

відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а

неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними

відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в

цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх

спільній частковій власності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення уточнених вимог ОСОБА_3 в частині присудження відповідачу ОСОБА_2 грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за відсутності його згоди, оскільки спірний автомобіль є неподільною річчю, спільно володіти і користуватись цим майном не є можливим, позивач заявила вимоги щодо спільного сумісного майна та виконала вимоги передбачені ч. 5 ст. 71 СК України щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду в якості грошової компенсації. Відповідачем вимоги стосовно спірного майна та його поділу не заявлялись.

Таким чином, рішення суду в цій частині відповідає вимогам Закону та обставинам справи.

При вирішенні питання щодо судових витрат, суд першої інстанції залишив поза увагою недосплачену суму судового збору виходячи з розрахунку ( 599,74 грн.-460 грн.=139,74 грн.) і ця сума судового збору підлягає стягненню зі сторін в прибуток держави.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 своєї згоди на присудження йому грошової компенсації не надавав, а внесення позивачкою на депозитний рахунок грошових коштів не є достатньою підставою для задоволення вимог ОСОБА_3 про стягнення з неї на користь відповідача ОСОБА_2 вартості частки спірного автомобіля, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки закон передбачає порядок вчинення зацікавленою особою певних дій, стосовно спору про поділ неподільної речі, після здійснення яких, виникають підстави щодо присудження грошової компенсації зокрема: звернення до суду з відповідним позовом та внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації. Спірний автомобіль є неподільною річчю. Позивач виконала передбачені діючими нормами відповідні дії. Відповідач жодних вимог стосовно спірного майна не заявляв, тому у суду першої інстанції були наявні підстави для задоволення цих вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги і не враховані ті обставини, що спірний автомобіль придбався за кредитні кошти надані ОСОБА_6 за кредитним договором від 12.09.2008 року, на час придбання спірного майна позивачка не працювала. Відповідач особисто від свого імені сплачував банківській установі грошові кошти за кредитним зобов'язанням вітчима позивачки ОСОБА_6. Кредитне зобов'язання ОСОБА_6 триває. ОСОБА_2 продовжує сплачувати відповідні платежі за цим кредитом, тому спірне майно не є спільною сумісною власністю сторін, а також не взято до уваги необхідність ОСОБА_2 у використанні спірного автомобілю в роботі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції були встановлені ці обставини і зазначені в оскаржуваному рішенні. Надана оцінка доказам за цими обставинами.

Відповідач ОСОБА_2 з жодними самостійними вимогами стосовно спірного майна, його вартості, належності, поділу тощо.. у встановленому законодавством порядку до суду не звертався, тому посилання щодо належності спірного автомобілю виключно йому, який потрібен для роботи та задоволення власних побутових потреб є безпідставними.

Спірний автомобіль сторонами під час їхнього шлюбу придбався виключно за кредитні кошти третіх осіб, які в свою чергу, вимог щодо вказаного транспортного засобу не заявляли.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції 16 жовтня 2016 року було постановлено ухвалу про забезпечення позову без участі відповідача, що потягло позбавлення останнього права на оскарження цієї ухвали, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст. 153 ЦПК України у встановлені цією нормою порядку і в строк, розглянув заяву позивача та постановив відповідну ухвалу. Дана ухвала не оскаржувалась і не оскаржується апелянтом.

Отже, відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, зі зміною рішення в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, з ухваленням в цій частині нового рішення.

Щодо розподілу судових витрат то, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає, підлягає стягненню судовий збір у сумі 139,74 гривень (599,74-460=139,74:2=69,87 гривень ) тобто з позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 139,74 грн. по 69,87 грн. з кожного, в прибуток держави. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 25 лютого 2016 року змінити, скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати автомобіль марки ВАЗ модель 111830 легковий (сєдан), колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції.

Поділити майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в натурі, визнавши за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки ВАЗ модель 111830 легковий (сєдан), колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1. Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на автомобіль марки ВАЗ модель 111830 легковий (сєдан), колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 69 грн. 87 коп. з кожного, в прибуток держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: