Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кадєтової О.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Авто», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Пежо Сітроен Україна», про стягнення боргу за договором, інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Угренюк Людмили Василівни, яка діє від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Авто», на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 січня 2014 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Модерн Авто» (далі - ТОВ «Модерн Авто») укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач зобов'язався передати їй автомобіль марки «Пежо» за ціною 195 090 грн у строк до 15 травня 2014 року. На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_3 здійснила попередню оплату (аванс) у розмірі 10 тис. грн, іншу частину вартості автомобіля у розмірі 185 090 грн зобов'язалася внести до 15 травня 2014 року. Проте у встановлений договором термін відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, не передав автомобіль позивачу. Зазначила, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2015 року визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 31 січня 2014 року між ТОВ «Модерн Авто» та ОСОБА_3 На підставі викладеного, з урахування заяви про збільшення позовних вимог, позивач просила стягнути з ТОВ «Модерн Авто» на свою користь 17 323 грн 15 коп., із яких: 10 тис. грн - сплачений аванс; 4 150 грн - інфляційні втрати; 3 173 грн 15 коп - 3 % річних, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 60 тис. грн, зобов'язати ТОВ «Модерн Авто» виконати умови договору від 31 січня 2014 року шляхом передачі їй у власність автомобіля марки «Пежо» та прийняти доплату вартості автомобіля у розмірі 185 090 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Модерн Авто» на користь ОСОБА_3 4 150 грн інфляційних втрат і 3 % річних у розмірі 3 173 грн 15 коп. Вирішено питання про стягнення судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Угренюк Л.В., яка діє від імені ТОВ «Модерн Авто», просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 31 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Модерн Авто» укладено договір купівлі-продажу № 98, за умовами якого товариство зобов'язалося передати ОСОБА_3 у власність автомобіль «Пежо», 2014 року випуску, строком до 15 травня 2014 року, а остання зобов'язалася сплатити за автомобіль грошові кошти у сумі 195 090 грн. Умовами договору передбачено, що ціна автомобіля є фіксованою, покупець зобов'язаний здійснити оплату шляхом внесення авансу в розмірі 10 тис. грн у день підписання договору, а решту суми - 185 090 грн - зобов'язаний доплатити при надходженні товару на склад продавця.

На виконання умов договору ОСОБА_3 сплатила аванс у сумі 10 тис. грн, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордера від 31 січня 2014 року.

На письмові претензії ОСОБА_3 до ТОВ «Модерн Авто» щодо невиконання умов договору в частині передачі автомобіля товариство листом від 18 квітня 2014 року повідомило, що у зв'язку із зростанням курсу долара ціна автомобіля збільшилася на 72 865 грн і ці обставини не дають змоги виконати договір на передбачених умовах. Водночас покупцеві було запропоновано розірвати договір із подальшим поверненням суми авансу у разі незгоди виконати договір на нових умовах.

Крім того, установлено, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2015 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 31 січня 2014 року № 98, укладений між ТОВ «Модерн Авто» та ОСОБА_3

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Положеннями ст. 216 ЦК України передбачено у разі недійсності правочину обов'язок однієї сторони повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а також відшкодувати завдані збитки та моральну шкоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, зазначивши, що хоча рішенням суду і визнано недійсним укладений між сторонами у справі договір купівлі-продажу автомобіля, а за ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, проте під час розгляду справи не встановлено факту порушення відповідачем права позивача на застосування наслідків недійсності договору.

Такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, оскільки згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

З огляду на зміст наведених норм, враховуючи обставини справи, відповідач зобов'язаний повернути позивачу отримані кошти за договором, якій визнано недійсним, при цьому обов'язок по поверненню вказаних коштів є по своїй суті грошовим зобов'язанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, для застосування ст. 625 ЦПК України необхідно встановити: чи існує грошове зобов'язання, у який строк воно повинно бути виконано, чи допущено прострочення виконання грошового зобов'язання.

Виходячи з обставин даної справи, право позивача на отримання сплачених за договором коштів у зв'язку з визнанням його недійсним об'єктивно виникло з дня визнання договору недійсним та, відповідно, цьому право кореспондується обов'язок відповідача по поверненню указаних грошових коштів. Враховуючи, що чинним законодавством не встановлено строку виконання обов'язку сторони недійсного договору повернути іншій стороні все отримане за договором, тому таке зобов'язання є зобов'язанням без встановленого строку, а тому відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України повинно бути виконано протягом 7 днів від дня пред'явлення вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у позасудовому порядку вимоги до відповідача про повернення вказаних коштів не висувала.

11 червня 2015 року (а. с. 91-94) позивач уточнила вимоги позову та просила стягнути з відповідача суму сплаченого за договором авансу з урахуванням інфляційних витрат та 3 % річних за період з дати його внесення, тобто з 31 січня 2014 року. В цей же день судом першої інстанції постановлено рішення у справі.

У судовому засіданні під час розгляду справи апеляційним судом представником відповідача надано платіжне доручення від 16 червня 2015 року № 1307, згідно з яким на номер карткового рахунку ОСОБА_3 переведено 10 тис. грн авансового платежу.

Таким чином, установлено, що відповідач повернув позивачу суму авансу в розмірі 10 тис. грн, отже, станом на час розгляду справи в суді порушене право позивача відновлено у спосіб добровільного повернення відповідачем грошових коштів, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог у цій частині.

Проте висновки апеляційного суду про стягнення інфляційних втрат у сумі 4 150 грн і трьох процентів річних у сумі 3 173 грн 15 коп. є помилковими, суперечать обставинам справи та не ґрунтуються на нормах матеріального права, які наведені вище, оскільки, застосовуючи до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції не встановив факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання.

Вищевикладене, дає підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального закону, зокрема ст. 625 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Угренюк Людмили Василівни, яка діє від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн Авто», задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2015 року скасувати, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 червня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кадєтова

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак