Справа № 489/6330/15-ц
Номер провадження 2/489/3068/16
РІШЕННЯ

Іменем України

23 грудня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі-відповідач), третя особа - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Миколаївській області про визнання договору недійсним, стягнення коштів та компенсації моральної шкоди,

встановив

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду із вказаною позовною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між сторонами було укладено договір індивідуального замовлення. Перед підписанням зазначеного договору сторони в усній формі домовилися, що відповідач здійснюватиме, крім поставки та передачі виробів у власність позивача, монтаж виробів. Однак згодом з'ясувалося, що відповідач не хоче здійснювати монтаж виробів. Щоб внести відповідні доповнення до договору позивач звернулася до відповідача з метою укладення додаткової угоди, на що отримала відмову. Вважає, що відповідач навмисно ввів її в оману, а вищевказана угода не відповідає внутрішній волі відповідача.

Позивач просила суд визнати договір індивідуального замовлення №60-1529 недійсним з моменту укладання, стягнути з відповідача на користь позивача заподіяні збитки у розмірі 39648,00 грн. та моральну шкоду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов з підстав, наведених в заяві.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. В заяві про скасування заочного рішення виклали заперечення проти позову.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до товарного чеку №1569 від 06.08.2015 позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 4200 грн.

30.08.2015 сторони уклали договір індивідуального замовлення №60-1523, згідно з умовами якого відповідач зобов'язувався організувати роботи з поставки та передачі у власність ПВХ конструкцій позивачу, а остання в свою чергу зобов'язувалася оплатити та прийняти готові вироби. Вартість договору визначена у розмірі 15690 грн.

Відповідно до угоди про завдаток на придбання метало пластикових вікон від 31.08.2015 позивач передала, а відповідач отримав завдаток у розмірі 6024 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до відповідача з пропозицією укласти додаткову угоду до договору №60-1529 від 30.08.2015, в якій визначити серед вже встановлених зобов'язань відповідача, монтаж ПВХ конструкцій. Така додаткова угода підпису відповідача не містить.

Згідно з меморіальним ордером від 17.08.2015 позивач сплатила на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 9600 грн.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормою ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згiдно зi ст. 215 Цивiльного кодексу України підставою недiйсностi правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, якi встановленi частинами 13, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень п. п. 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

В силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що спірний договір індивідуального призначення не відповідає внутрішній волі відповідача та що відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Позивач свідомо поставила свій підпис під спірним договором, чим засвідчила свою згоду з його умовами. Обставин, які б заважали позивачу запропонувати свої зміни до договору, або свої умови договору судом не встановлено.

Те, що позивач не наполягала на відображенні в договорі умов щодо обов'язку відповідача здійснити монтаж продукції не є обманом. Сторони договору самі визначають які умови договору є істотними і у випадку, якщо одна сторона вважає певну умову істотною і наполягає на відображенні її в договорі, а інша сторона не погоджується - договір вважається не укладеним, оскільки не досягнуто згоди сторін з усіх істотних умов договору. Однак, позивач не довела за допомогою письмових або речових доказів, засобів аудіо-, відеозапису та інших доказів, що вона визначила відповідачу монтаж як істотну умову договору.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що вимоги в частині визнання договору недійсним задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні позивач пояснила, що відповідач продукцію так і не поставив.

Представник відповідача при розгляді заяви про перегляд заочного рішення посилалася на те, що відповідач готовий був поставити товар, однак позивач відмовилася приймати товар.

Згідно з листом від 16.10.2015 відповідач повідомив позивача, що на адресу останньої 05.10.2015 було здійснено вивіз виробу, але у зв'язку з відмовою позивача без жодних пояснень вироби не було передано, що призвело до факту "холостого виїзду", як це визначено п. 3.5 договору індивідуального замовлення. В своєму листі відповідач просив позивача сплатити борг у розмірі 3914 грн. та визначити дату, час та місце передачі виробу, оскільки відповідно до п. 3.10 договору у разі не підписання акту прийому-передачі з боку замовника, без вмотивованої відмови, виконавець має право не передавати виріб у власність замовника.

Вказаний лист було отримано позивачем 20.10.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач з позовом до суду не звертався.

Суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено виконання ним своїх зобов'язань за договором, оскільки продукція не була поставлена позивача. У випадку якщо позивач відмовлялася від отримання продукції відповідач мав можливість зафіксувати цей факт. Направлення відповідачем листа позивачу не підтверджує факт належного і своєчасного виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості (ст. 571 ЦК України).

Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню завдаток в подвійному розмірі та грошові кошти в сумі 13800 грн., які є авансом і були сплачені до укладення договору від 30.08.2015, тому не можуть вважатися завдатком, однак підлягають поверненню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суд приходить до висновку, що виходячи із засад розумності і справедливості з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація моральної шкоди в сумі 3000 грн.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору, що були понесені позивачем у справі і документально підтверджені.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, стягнення коштів та компенсації моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, місцезнаходження м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 36/2 на користь ОСОБА_1 завдаток в подвійному розмірі 12048 грн., аванс в сумі 13800 грн. та компенсацію моральної шкоди в сумі 3000 грн.

В задоволенні вимог про визнання договору недійсним та інших вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір 487,2 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв