Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.12.2016

Літинський районний суду Вінницької області

в складі: головуючої судді Білик Н.В.

з участю секретаря Хижук Л.І.

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1, відповідача

ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду Літинського районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Літинської РДА про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення.

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулася ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Літинської РДА про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення

В позові зазначає, що відповідно до договору дарування від 04 листопада 2004

року та реєстраційного посвідчення ОСОБА_4 являється власником житлового будинку з господарськими спорудами та земельною ділянкою, які розташовані по АДРЕСА_1. 09 листопада 2003 року , її син ОСОБА_5, уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 Після укладення шлюбу, син та відповідачка попросилися, щоб вона надала дозвіл на тимчасове проживання їх в будинку АДРЕСА_1 що вона і зробила. В даному будинку, син та невістка спільно прожили до серпня 2013 року, а 16 вересня 2013року Літинським районним судом їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу син ОСОБА_5 та відповідачка спільно не проживають та не підтримують стосунків. За весь період часу, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 користується будинком, погрожує власниці фізичною розправою і добровільно виселитися не має наміру. Позивачка не може в повній мірі користуватись своєю власністю оскільки відповідачка їй в цьому перешкоджає. ОСОБА_4 вважає дії ОСОБА_2 незаконними, та вимагає виселити її із будинку по АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та просив задовільнити. Суду пояснив, що ОСОБА_4 є власником спірного будинку. В 2004 році, вона дозволила у даному будинку проживати сину та невістці ОСОБА_2 без реєстрації. Після розірвання шлюбу, у 2013 році, син переїхав із даного будинку, а невістка залишилася проживати у ньому. Вона чинить перешкоди у користуванні будинком, постійно влаштовує скандали, тому вважає за необхідне її виселити.

Представник відповідача ОСОБА_3, позов не визнав. Суду пояснив, що ОСОБА_2, з дозволу власника, більше дванадцяти років проживає у спірному будинку. Разом із нею, там проживають троє її неповнолітніх дітей, двоє з яких є інвалідами. Іншого помешкання у ОСОБА_2 немає. Вона зареєстрована у будинку, який також належить ОСОБА_4, який пребуває в аварійному стані та не придатний для проживання. Спірний будинок має дві кімнати, більшою кімнатою користується ОСОБА_4, там зберігаються її речі. Дана кімната постійно зачинена. ОСОБА_4, постійно проживає та працює в Російській Федерації. Коли приїжджає в с.Бірків, то користується кімнатою та господарським приміщеннями, які теж у її відсутність замкнені. ОСОБА_2 не чинить жодних перешкод у користуванні власністю. Навпаки, коли ОСОБА_4 приїждає, то намагається влаштувати сварки, скандали. Тому, просить відмовити в задоволенні позову.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, суду пояснили, що чули від дочки ОСОБА_4 про конфлікти останньої із ОСОБА_2

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, та ОСОБА_11 підтвердили наявність конфліктів між ОСОБА_4 та ОСОБА_12 Однак, зазначили, що саме ініціатором конфліктів була ОСОБА_4 Крім того, підтвердили, що в будинку є одна кімната, якою користується виключно ОСОБА_4 коли приїжджає в с.Бірків. ОСОБА_2 проживає у спірному будинку разом із трьома неповнолітніми дітьми, іншого помешкання у неї немає.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши документи, які є у справі, взявши пояснення свідків, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 є власником спірного будинку. Із копії договору дарування будинку(а.с.5) вбачається, що 04.11.2004 року ОСОБА_13 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_4 прийняла у дар належний на праві власності дарувальнику житловий будинок з господарськими спорудами , що знаходиться в АДРЕСА_1 Із копії реєстраційного посвідчення (а.с.6) вбачається, що ОСОБА_4, 04 липня 2005 року, зареєструвала на себе будинковолодіння АДРЕСА_1 Копії домової книги та виписка з погосподарської книги (а.с.7-9,16) підтверджують реєстрацію ОСОБА_4 у даному будинку. Із копії технічного паспорта (а.с.10-15) встановлено, що спірний будинок має дві жилих кімнати.

Копія рішення Літинського районного суду від 16.09.2013 року (а.с.17) свідчить, що ОСОБА_5 та ОСОБА_14 перебували у зареєстрованому шлюбі із 09 листопада 2003 року по 16 вересня 2013 року. Копії свідоцтв про народження дітей підтверджують, що вони мають трьох дітей: ОСОБА_5, 2005 р.н., ОСОБА_15, 2006 р.н. та ОСОБА_16, 2010 р.н. Копії посвідчення свідчить про те, що сім'я ОСОБА_2 має статус «Багатодітна сім'я» та право на пільги передбачені законодавством для багатодітних сімей. Відповідно до медичних висновків 53 та 37, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_15 є інвалідами з дитинства. Копія акта обстеження матеріально-побутових умов підтверджує, що ОСОБА_2 разом із своїми трьома неповнолітніми дітьми проживають по АДРЕСА_1, де створені усі належні умови для проживання. Інший акт обстеження матеріально-побутових умов свідчить, що ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_2, дана садиба належить ОСОБА_4, будинок непридатний для проживання.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 405 ЦК України - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Ray-ner v. the U.K. (21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. (24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus (18.02.1999).

В судовому засіданні встановлено, що власником житла є ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_2 вселилися у дане помешкання як члени сім'ї власника.

Згідно ст.156 ЖК України,члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, ОСОБА_2 розлучившись із сином ОСОБА_4, та переставши бути членом її сім'ї, не втратила права на користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз"яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

В судовому засіданні, хоча і встановлено, що між сторонами виникають конфлікти, однак, жодним доказом позивач не довів, що ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку. Також в судовому засіданні, не встановлено, що ОСОБА_2 допускає антигромадську поведінку, а також те, що до неї вживалися заходи попередження або громадського впливу і ці заходи не дали позитивних результатів. До ОСОБА_2 жодного разу не застосовувалися заходи попередження судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів та ін.

Згідно статті 18 ЗУ "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Стаття 16 Конвенції про права дитини передбачає, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Згідно статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Враховуючи те, що єдиним місцем для проживання матері ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей є АДРЕСА_1 , тому за жодних обставин права неповнолітніх дітей на житло не повинні бути порушені.

Позивачка, обираючи спосіб захисту, посилалася на норми цивільного законодавства, що регулють відносини права власності. Однак, у даному випадку, житловий будинок є спеціальним об'єктом, тому слід застосоувати спеціальні норми Житлового кодексу.

Керуючись ст.ст.116, 156 ЖК України та ст.10,60, ст. 213-215 ЦПК України -

ВИР І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Літинської РДА про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами до Апеляційного суду Вінницької області через Літинський районний суд протягом 10 днів після проголошення.

Суддя: Білик Наталія Володимирівна