ухвала

іменем україни

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Попович О.В., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про виселення з квартири, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 січня 2012 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року № 26-07-Ил/10 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Разом з тим, письмову вимогу про добровільне виселення із указаної квартири відповідачами не виконано. Посилаючись на наведені обставини, позивач просив суд виселити ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 зі зняттям із реєстраційного обліку за цією адресою.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2014 року, позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_6 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2014 року скасовано у частині задоволення позову про виселення, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2014 року залишено без змін.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року, відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про виселення з квартири АДРЕСА_1

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення з квартири, суди попередніх інстанцій виходили з того, що квартиру було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цієї квартири, а тому підстави для виселення відповідачів з даної квартири без надання їм іншого постійного жилого приміщення відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що житлові приміщення для тимчасового проживання надаються громадянам за їх заявою, за умови надання ними відповідних документів, у тому числі рішення суду виселення, а суд повинен був зазначити, що виселення здійснено з наданням житлового приміщення є необґрунтованими.

Так, частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.В. Попович О.М. Ситнік