Справа №461/6803/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

при секретарі Кахнич С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» Західукргеологія» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, за час затримки виплати заробітної плати, компенсації збитків та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до Національної акціонерної компанії «Надра України» Дочірнє підприємство «Західукргеологія», в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 41,21 грн., компенсацію збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 2 628,48 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 36 234,20 грн. та 10 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позову покликається на те, що в період 2009-2014 року він працював на відокремленому підрозділі Львівська геологорозвідувальна експедиція ДП НАК «Надра України» Західукргеологія», де виконував обов'язки сторожа. В зв'язку із систематичною затримкою та невиплатою заробітної плати, 05.04.2014 року позивач звільнивися на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін. На день звільнення відповідачем була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата за період часу з лютого 2014 року по липень 2014 року у сумі 4072,21 грн. Однак, нарахована заробітна плата була виплачена йому лише 20.08.2015р. Крім того, на день подання позову відповідач так і не здійснив остаточний розрахунок по заробітній платі. За таких обставин, позивач вважає, що з вини відповідача було затримано виплату належної йому заробітної плати, а відтак останній зобовязаний виплатити середній заробіток за весь час затримки. Крім того, такою бездіяльністю відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яка виразилась у тому, що він є пенсіонером, а невиплата заробітної плати, яка складала значний розмір його сукупного місячного доходу, вимагала від нього додаткових зусиль для організації життя та призвело до погіршення нормальних життєвих звязків.

25.11.2016 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача компенсацію збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 1078,36 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 36 234,20 грн. та 10 000 грн. моральної шкоди.

26.12.2016 року представник позивача в судовому засіданні уточнив позовні вимоги, згідно яких просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 38597,30 грн. та 10 000 грн. моральної шкоди.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові При цьому, представник позивача в судовому засіданні відмовився від позовної вимоги з приводу компенсації збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, у звязку із виплатою такої. Просить решту позовних вимог задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила з мотивів викладених у письмових запереченнях та доповненнях до заперечень, при цьому пояснила, що відповідач в добровільному порядку виплатив позивачу компенсацію збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, а також подала заяву про застосування строків позовної давності. Просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 працював на відокремленому підрозділі Львівська геологорозвідувальна експедиція ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» та 05.04.2014 року позивач звільнився на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін /а.с.8/.

З довідки №16 від 02.02.2015 року видно, що станом на 02.02.2015 року у ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» перед звільненим працівником ОСОБА_1 наявна заборгованість в сумі 4072,21 грн.за період часу з лютого 2014 року по липень 2014 року /а.с.7/.

Постановою державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу, виданого 06.02.2015 року Галицьким районним судом м.Львова про стягнення з ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_1 4071,21 грн. /а.с.17/.

З листа начальника Галицького ВДВС ЛМУЮ від 28.08.2015р. №13708 видно, що в серпні 2015 року ОСОБА_1 виплачено кошти в сумі 4071,21 грн. /а.с.18/.

Крім того, 05.04.2016 року ОСОБА_1 була виплачена компенсація в сумі 786,25 грн. нарахованої за період лютий-квітень 2014 року, що підтверджується довідкою №62 від 04.11.2016 року /а.с.25/.

Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отож, зважаючи на встановлені Законом строки та періодичність виплати заробітної плати, обовязок власника або уповноваженого ним органу, при відсутності спору про розмір заробітної плати, виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки, не проведення повного розрахунку при звільненні є триваючим порушенням прав особи на отримання винагороди за працю, яке припиняється лише виплатою середнього заробітку по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує правові позиції Верховного суду України, висловлені у справах №6-60цс13 та №6-144ц13, згідно яких установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідачем не було вчасно виконано свого обовязку щодо проведення остаточного розрахунку з позивачем у встановлені строки та останній отримав належні йому виплати лише 20.08.2015 року.

Разом з тим, частиною 1 ст.233 КЗпП України встановлено тримісячний строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Одночасно суд бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статтей 117, 237-1 цього кодексу. Так, Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як видно з позовної заяви, така подана до суду лише 20.10.2016 року, тобто з приводу позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди позивач звернувся до суду з пропущенням тримісячного строку звернення до суду.

Статтею 256 ЦК України визначено, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Водночас, частиною 1 статті 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частинами 3,4 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, в судовому засіданні представником позивача не наведено жодних поважних причин, у звязку з чим пропущено строк звернення до суду (позовна давність).

Одночасно, суд відхиляє покликання представника позивача на ч.2 ст.233 КЗпП України та рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №9-рп/2013 з огляду на таке.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»,підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо за офіційного тлумачення положення частини другої статгі 233 Кодексу законів про працю України, Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будьяким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відтак, з наведеного випливає, що ч.2 ст.233 КЗпП України не поширюється на позови про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди.

За таких обставин, зважаючи на те, що представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності, а позивач та його представник в судовому засіданні не надали суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску такого строку, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, у звязку із пропуском строку звернення до суду (позовної давності)

Керуючись ст.ст. 3-11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Стрельбицький В.В.