Єдиний унікальний номер 242/1548/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1851/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді: Будулуци М.С.

суддів: Курило В.П., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

29 березня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, в якій зазначив, що 12 жовтня 2015 року між ним - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 500 000 грн., які він повинен був повернути в строк до 01 січня 2016 року.

ОСОБА_1 власноручно підписав розписку в присутності свідків про отримання ним грошових коштів. В порушення умов договору, відповідач не повернув грошові кошти.

Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в сумі 500 000 грн. та судові витрати в розмірі 5 000 грн.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 12 жовтня 2015 року в сумі 500 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 5 000 грн.

Ухвалою цього ж суду від 12 липня 2016 року заява ОСОБА_1 про скасування заочного рішення суду від 01 червня 2016 року залишена без задоволення.

З заочним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 і подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що суд не повно зясував обставини, що мають значення для справи, дав неналежну оцінку доказам по справі та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, якім відмовити у задоволенні позовної заяви.

В обґрунтування доводів скарги заявник зазначив, що суд не перевірив докази про часткову сплату ним заборгованості позивачу, які наявні у нього - відповідача.

Іншим доводом апеляційної скарги, є те, що апелянт не був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як зазначено в ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Зі змісту ч. 2 ст. 308 ЦПК України вбачається, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

За приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором або законом.

В судовому засіданні встановлено, що 12 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики в простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 500 000 грн., строк виконання зобов'язання встановлений до 01 січня 2016 року, про що був складений відповідний договір у вигляді розписки про отримання суми позики, яка була власноручно підписана відповідачем в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 5).

25 березня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача ОСОБА_1 з вимогою про повернення грошового боргу, яка була направлена відповідачу за допомогою рекомендованого листа. 30 березня 3016 року ОСОБА_1 отримав вказану вимогу, про що свідчить рекомендоване повідомлення з підписом відповідача (а.с. 43, 43 - зворотній бік).

Однак відповідач борг за договором позики у визначений строк не повернув.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що спірні правовідносини дійсно існують, що позивач виконав свої зобовязання перед відповідачем і надав останньому 500 000 грн. Однак відповідач ухиляється від виконання своїх зобовязань та борг не повертає. При вирішенні справи суд посилався на вимоги ст.ст. 525, 526, 530, 610 - 612, 1047 та 1049 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку і обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції вважає, що розглядаючи спір, місцевий суд повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Цей висновок суду є правильним, він підтверджений дослідженими в судовому засіданні доказами, які надані сторонами.

В рішенні суду ці докази наведені і відповідно до вимог ст. 57, 60, 61 ЦПК України їм дана належна правова оцінка.

Таким чином, зазначені обставини дають підстави для висновку про законність вимоги позивача про повернення боргу.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд не повно зясував обставини, що мають значення для справи, дав неналежну оцінку доказам по справі та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, суперечить встановленим обставинам справи, наявним у справі доказам, які суд належно оцінив, та дійшов обґрунтованого висновку, правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права.

Довід апелянта про те, що суд не врахував наявні докази відповідача про часткове повернення ним боргу, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідач надав до суду 1 інстанції тільки один документ - нотатки, що виконані невідомою особою у рукописний спосіб, які не містить змістовної інформації відносно розрахунків та взаємовідносин сторін, а тому не є належним та допустимім доказом по справі у розумінні вимог ст.ст. 58 та 59 ЦПК України (а.с. 61).

Будь-яких доказів, які б свідчили про часткове повернення боргу позивачу, відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 вказаної статті, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Отже надання доказів, як б підтверджували доводи відповідача, є обовязком відповідача, а не суду.

Довід апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, а судові повістки отримувала його сестра, апеляційний суд відхиляє, як такий, що не є підставою для скасування судового рішення, враховуючи, що справа розглянута в заочному порядку та заява ОСОБА_1 про скасування заочного рішення судом залишена без задоволення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час провадження по справі не повідомив суд про зміну місця свого знаходження і перебування та виїхав за межі м. Селидове Донецької області.

Апеляційний суд також враховує, що відповідач не заперечує факту отримання ним грошових коштів в розмірі 500 000 грн. від позивача, що підтверджується розпискою про отримання суми позики, дослідженої судом (а.с. 5).

Втім, твердження відповідача про часткове повернення ним коштів позивачу доказами у справі не підтверджено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують та не приводять до висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що заочне рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права та підстав для його скасування не має, а тому оскаржуване судове рішення апеляційний суд залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхиляє.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: