Номер провадження: 22-ц/785/4412/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.,

ОСОБА_2

суддів: Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській В.К.,

за участю: відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 16 березня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину,

в с т а н о в и л а:

13 січня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 18 травня 2014 року о 2 год. 20 хв. відповідач ОСОБА_3, керуючи автомобілем ВАЗ 2109, держаний номерний знак 76098, здійснив на нього наїзд, внаслідок чого він отримав тяжкі тілесні ушкодження За цим фактом було порушено кримінальну справу відносно відповідача за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, вироком Фрунзівського районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбачено ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком на два роки. В наслідок злочинних дій відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає у її фізичних і душевних стражданнях (перенесене хірургічне втручання, тяжкий стан), пов'язаних з тим, що його постійно переслідує побоювання при наближенні як до проїзної частини та і транспортних засобів, на його поведінці відбились тривалі негативні переживання та психологічний дискомфорт і як наслідок відчувається віддаленість від активного соціального життя, спричинені тяжкі тілесні ушкодження загрожували його життю. Внаслідок отримання тілесних ушкоджень його визнали інвалідом ІІ групи й на все життя він вже не буде мати повноцінного здоровя.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 23, 1167 ЦК України, позивач ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь моральну шкоду в розмірі 300000 грн. (а.с. 1).

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечував і в своїх усних та письмових поясненнях зазначав, що згідно із домовленістю з позивачем ОСОБА_4 під час розгляду кримінальної справи до винесення вироку суду добровільно сплатив на його лікування обумовлену грошову суму в розмірі 34800 грн. та 100 дол. США, що підтверджується копіями розписок, які надала дружина позивача ОСОБА_5 Позивачем не доведено наявність причинного звязку між отриманим під час ДТП ушкодженням здоровя та настанням інвалідності ІІ групи. З цих підстав відповідач просив суд у позові відмовити (а.с. 13-14).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_4 задоволено частково. Суд стягнув з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат у справі (а.с. 42-43).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що судом порушені норми процесуального та матеріального права, а саме, позивачем не надано жодних доказів в обґрунтовування факту завдання моральної шкоди та її розміру (а.с. 49-50).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3, його пояснення на апеляцію, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині ч. 2 ст. 1187 ЦК України зазначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п. 3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 травня 2014 року о 2 год. 20 хв. відповідач ОСОБА_3, керуючи автомобілем ВАЗ 2109, держаний номерний знак 76098, здійснив на пішохода, позивача ОСОБА_4 наїзд, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження (а.с. 4-6).

За фактом ДТП було порушено кримінальну справу відносно відповідача за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, вироком Фрунзівського районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження транспортним засобом, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з застосуванням ст. 75,76 КК України з іспитовим строком на два роки (а.с. 4-6).

Вироком Фрунзівського районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року встановлено, що внаслідок ДТП позивачу ОСОБА_4 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: множинні садна в області чола та кінцівок, підшкірна гематома потиличної ділянки зліва, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, масивна підшкірна гематома правого стегна із переходом на підколенні ямку, закритий перелом верхньої гілки правої лобкової кістки, що відносяться категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, відкритий осколковий перелом лівої стегнової кістки в середній третині із зміщенням уламків, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя (а.с. 5).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У п. 7 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обовязкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Згідно наданої Комунальною установою «Ананьївська центральна районна лікарня» №115 від 26 лютого 2016 року після ДТП позивач ОСОБА_4 неодноразово звертався за медичною допомогою до лікаря хірурга з приводу набряку та болі у лівої нозі, йому було встановлено діагноз: відкритий перелом середньої 3 лівої стегнової кістки, стан після відкритої репозиції відломків, метало остеосинтез, з цього приводу позивач неодноразово побував на стаціонарному лікуванні, та у звязку з стійкою втратою працездатності 16 вересня 2014 року отримав ІІ групу інвалідності з загального захворювання ураження опорно-рухового апарату, яку підтвердив 16 вересня 2015 року (а.с. 31-32, 33, 34).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що противоправними винними діями відповідача нанесена шкода здоров'ю позивача, у зв'язку з чим він був вимушений прикладати додаткові зусилля для поновлення стану свого здоров'я та нормалізації свого життя, внаслідок чого йому була завдана моральна шкода.

Однак колегія суддів не може погодитись з розміром моральної шкоди у сумі 100000 гривень, яку визначив суд першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України розяснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_3 під час лікування позивача у добровільному порядку надав потерпілому 34800 грн. та 100 дол. США, що визнається сторонами у справі та підтверджується наявними у справі розписками.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 23 ЦК України про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), викладених у п. п. 3, 9 постанови, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу ОСОБА_4, внаслідок злочинних дій відповідача, має складати 50 000 грн.

Колегія суддів вважає, що зазначений розмір моральної шкоди визначений з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, є співмірним з заподіяною шкодою і достатнім для відновлення морального становища позивача.

Посилання відповідача ОСОБА_3 в апеляційної скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що позивачем не надано жодних доказів в обґрунтовування факту завдання моральної шкоди та її розміру

У п. 5 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Так під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1187 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що внаслідок вчинення відповідачем злочину, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, відповідачу завдана моральна шкода.

Обґрунтовуючи завдання моральної шкоди та її розмір, позивач ОСОБА_4 посилався на те, що в наслідок злочинних дій відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає у її фізичних і душевних стражданнях (перенесене хірургічне втручання, тяжкий стан), пов'язаних з тим, що його постійно переслідує побоювання при наближенні як до проїзної частини та і транспортних засобів, на його поведінці відбились тривалі негативні переживання та психологічний дискомфорт і як наслідок відчувається віддаленість від активного соціального життя, спричинені тяжкі тілесні ушкодження загрожували його життю. Внаслідок отримання тілесних ушкоджень його визнали інвалідом ІІ групи.

Доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга відповідача, не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Однак помилкове застосування ч. 3 ст. 23 ЦК України у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про зменшення розміру моральної шкоди до 50 000 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 16 березня 2013 року змінити й ухвалити нове рішення.

Зменшити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 до 50000 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_2

ОСОБА_6