Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Гадяцької районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Гадяцької районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 28 вересня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 653-Г-КЛ, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 40 000 дол. США зі сплатою 15 % річних за користування коштами. Додатковою угодою № 1 від 03 червня 2008 року про відкриття відновлювальної кредитної лінії були змінені річні відсотки за користування коштами на 18 % річних зі строком користування до 27 вересня 2022 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, у той же день між банком і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 653-Г-КЛ, предметом якого став належний іпотекодавцю на праві власності будинок, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 212,1 кв. м.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_3 станом на 15 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 2 411 624 грн 01 коп.

Враховуючи викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», з урахуванням уточнених позовних вимог під час розгляду справи, просило звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_3, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 2 411 624 грн 01 коп., шляхом визнання за банком права власності. Також позивач просив виселити з предмета іпотеки ОСОБА_3, його матір ОСОБА_5, дружину ОСОБА_4 з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 01 вересня 2015 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 вересня 2007 року та додаткової угоди від 03 червня 2008 року, що станом на 01 вересня 2015 року склало 872 744 грн 20 коп., що за курсом Національного банку України еквівалентно 40 024,19 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на переданий в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_3

Визнано за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» право власності на будинок, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 212,1 кв. м, житловою площею 117,5 кв. м, який складається з будинку - А-2, гаража - Б, літньої кухні - В, сараю - Г, погреба - г, вбиральні - Д, що належить ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29 серпня 2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, за вартістю, визначеною відповідно до оцінки незалежного суб'єкта оціночної діяльності на момент державної реєстрації права власності ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Виселено з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 01 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності банком та виселення відповідачів зі спірного будинку, проте відстрочив виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, вважав, що розірвання договору кредиту між сторонами тягне за собою припинення подальших кредитних зобов'язань і припинення зобов'язань за договором іпотеки, що передбачено ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Тобто, оскільки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» скористалося правом дострокового припинення договірних відносин між сторонами і стягнення суми боргу на підставі рішення суду, то подальше вирішення питання про погашення заборгованості за кредитним договором можливе лише у площині виконання судового рішення, а тому подальші нарахування банком відсотків і пені за цим договором є неправомірними. Крім того, вирішуючи питання про виселення відповідачів з предмета іпотеки, посилаючись на ч. 2 ст. 109 ЖК України, виходив з того, що оскільки переданий в іпотеку житловий будинок не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, тому немає підстав для виселення мешканців з цього будинку без надання їм іншого постійного житла.

Проте із вказаними висновками апеляційного суду частково погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 28 вересня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 653-Г-КЛ, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 40 000 дол. США зі сплатою 15 % річних за користування коштами. Додатковою угодою № 1 від 03 червня 2008 року до вказаного договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії були змінені річні відсотки за користування коштами на 18 % річних зі строком користування до 27 вересня 2022 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, у той же день між банком і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 653-Г-КЛ, предметом якого став належний іпотекодавцю на праві власності будинок, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 212,1 кв. м.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і положення ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР).

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення відповідачів з будинку, що є предметом іпотеки, апеляційний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що особам, яких виселяють із жилого будинку, який придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Проте не можна погодитись з висновками апеляційного суду про те, що розірвання кредитного договору тягне за собою припинення подальших кредитних зобов'язань і припинення зобов'язань за договором іпотеки, що передбачено ст. 17 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 17 Закону іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Згідно із ч. 5 ст. 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Отже, у кредитора за договором залишається право вимоги до боржника, а боржник не звільняється від обов'язку розрахуватися з кредитором, відповідне право вимоги залишається навіть після спливу строку договору.

Встановлено, що рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2009 року розірвано кредитний договір № 653-Г-КЛ, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3, і стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 312 890 грн 83 коп., що еквівалентно 41 079,04 дол. США, пеню в сумі 5 197 грн 51 коп., державне мито у розмірі 1 700 грн.

Відповідно до довідки відділу Державної виконавчої служби Гадяцького районного управління юстиції від 31 серпня 2015 року № 03-34/16482, сума основної заборгованості за кредитним договором у гривнях станом на 01 вересня 2015 року складала 872 744 грн 20 коп.

Отже, основне зобов'язання не припинено.

Пунктом 17 договору іпотеки від 28 вересня 2007 року, укладеним між між банком і ОСОБА_3, передбачено, що цей договір діє до повного виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за основним зобов'язанням.

Згідно з п. 11.3.1 договору іпотеки задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2009 року кредитний договір від 28 вересня 2007 рокурозірвано.

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя статті 653 ЦК України).

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Отже, розірвання договору не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватись виконання зобов'язання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-213 цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, установивши, що основне зобов'язання за кредитним договором щодо повернення суми кредиту та процентів за його користування ОСОБА_3 не виконано, апеляційний суд дійшов передчасного висновку, що це зобов'язання припинено у зв'язку з розірванням кредитного договору за рішенням суду, а тому припинено й іпотеку.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року скасуватив частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Гадяцької районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана