У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою власністю спадкодавця, визнання права власності на 1/2 частину квартири у порядку спадкування за заповітом; за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з травня 2004 року вона з ОСОБА_5 перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, а 10 червня 2005 року вони зареєстрували шлюб. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 3 серпня 2006 року шлюб між ними розірвано.

Зазначала про те, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі вони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2005 року придбали квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка указувала про те, що 5 жовтня 2015 року вона отримала лист від державного нотаріуса Другої полтавської державної нотаріальної контори Московець С.В. про те, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер та після його смерті відкрилась спадщина на вищевказану квартиру, також зазначено, що спірна квартира придбана за час шлюбу з нею, а, отже, є спільною сумісною власністю подружжя.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеної вище квартири.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 25 травня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, якому належала на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2005 року квартира АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Спадкоємцями вищевказаного майна померлого на підставі заповіту від 8 червня 2010 року були вона та дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_7, у рівних частках. Вона прийняла спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву, ОСОБА_7 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась. Нотаріусом видано їй свідоцтво про право на спадщину за законом та за заповітом на ј частину спірної квартири кожну, а у видачі свідоцтва про право власності на усю квартиру відмовлено, оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_5 за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

Зазначала про те, що 29 листопада 2005 року ОСОБА_5 за його особисті грошові кошти придбано спірну квартиру за 167 050 грн, які він отримав 22 листопада 2005 року від продажу 11/18 частини квартири АДРЕСА_2 за 159 243 грн. Отже, квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_5, а не спільною сумісною власністю подружжя, унаслідок чого вона має право на отримання у спадщину всієї квартири.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила визнати спірну квартиру особистою власністю ОСОБА_5; визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири у порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 29 лютого 2016 року об'єднано в одне провадження позови ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, її позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що померлий ОСОБА_5 за свої особисті кошти придбав спірну квартиру, що є підставою для визнання вищевказаної квартири його особистою власністю. Крім того, оскільки ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим, то вона є спадкоємцем першої черги за законом та за заповітом, що є підставою для визнання за нею права власності на Ѕ частину зазначеної вище квартири, на яку нотаріус свідоцтво не видав.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що відповідно до рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 3 серпня 2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 червня 2005 року по 3 серпня 2006 року.

22 листопада 2005 року ОСОБА_5 продав належні йому 11/18 частин квартири АДРЕСА_2 за 159 243 грн.

29 листопада 2005 року ОСОБА_5 на підставідоговору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 за 167 050 грн.

Згідно з нотаріально посвідченою заявою від 29 листопада 2005 року ОСОБА_3 надала згоду ОСОБА_5 на придбання квартири АДРЕСА_1 та підтверджувала те, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири, є їхньою спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде об'єктом права спільної сумісної власності як така, що набувалася за час шлюбу.

ОСОБА_5 ніяких заперечень щодо змісту цієї заяви не зробив.

З 25 травня 2007 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 25 травня 2007 року.

18 червня 2010 року ОСОБА_5 складено заповіт, яким він заповів квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках дружині - ОСОБА_4, та дочці - ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Суди, задовольняючи позов ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, не звернули уваги на таке.

Згідно зі ст. 55 Конституції Україниправа та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене конституційне положення кореспондується з положеннями ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦК Україниздатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом з тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України).

Відповідно до ст. 316 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Суди у порушення вищевказаних вимог закону та вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України дійшли помилкового висновку про визнання спірної квартири особистою власністю ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки на момент ухвалення рішення ця особа вже померла, тому відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася.

Крім того, згідно зі ст. ст. 30, 31 ЦПК України така особа (померла) не може бути стороною в цивільному процесі, так як у неї відсутня цивільна процесуальна правосуб'єктність. Вказані обставини повинні бути встановлені та зазначені в мотивувальній частині судового рішення.

У п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Судом установлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана у власність ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2005 року, у якому її вартість визначено у розмірі 167 050 грн. Як на доказ набуття вказаної квартири померлим за кошти, які належали йому особисто ОСОБА_4 вказувала на продаж 22 листопада 2005 року належної йому 11/18 частин квартири АДРЕСА_2 за 159 243 грн.

Проте суди у порушення вимог закону належним чином не дослідили різницю вартості проданої ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 та придбаної квартири АДРЕСА_1, не звернули уваги на наявність у ОСОБА_3 на час її придбання грошових коштів, які також могли бути витрачені на вказану квартиру.

Крім того, суди не надали належної оцінки обставинам про те, що ОСОБА_5 за життя не заявлялось вимоги щодо визнання спірної квартири його особистою власністю, з урахуванням змісту заяви ОСОБА_3 від 29 листопада 2005 року про її згоду на придбання вказаної квартири.

Отже, висновки судів про те, що ОСОБА_5 за свої особисті кошти придбав спірну квартиру та про наявність підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на частину вказаної квартири є припущенням, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик