У Х В А Л А

2 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Чигиринський районний суд Черкаської області рішенням від 11 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2016 року, позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі − ПАТ КБ «Приватбанк») задовольнив: стягнув на його користь з ОСОБА_4 35 тис. 404 грн 31 коп. заборгованості за кредитним договором, укладеним 14 грудня 2012 року між сторонами; вирішив питання розподілу судових витрат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2016 року залишила без змін.

У листопаді 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 207, 208, частини першої статті 628, статті 638, частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі − ЦК України), статті 19 Закону України ««Про захист прав споживачів» (далі − ЗУ «Про захист прав споживачів»), а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

Обґрунтовуючи свої доводи заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня, 13, 20 листопада 2013 року, 10 червня, 23 грудня 2015 року, 14 вересня, 26 жовтня 2016 року та постанови Верховного Суду України від

11 березня, 1 липня, 7 жовтня 2015 року, 25 травня 2016 року.

Водночас ОСОБА_4 просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення.

Оскільки заявником не пропущено встановлений статтею 356 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3345/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>), строк для подання заяви про перегляд судових рішень, підстави для задоволення його клопотання відсутні.

Разом з тим, перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що між сторонами укладено 14 грудня 2012 року договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якого ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом; позивач звернувся до суду у грудні 2015 року з дотриманням трирічного строку позовної давності; із заявою про застосування позовної давності до штрафних санкцій і застосування наслідків її спливу ОСОБА_4 до суду першої інстанції не звертався.

У наданих для порівняння ухвалах Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін судові рішення, якими суди:

- задовольнили позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості за договором, на підставі якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, а також відмовили у стягненні коштів за додатково виданою карткою «Кредит про всяк випадок», оскільки будь-яких договорів між сторонами щодо цієї картки не укладалось, довідка про умови кредитування відсутня (ухвала від 26 жовтня 2016 року);

- в задоволенні позовних вимог банку до фізичних осіб про стягнення заборгованості відмовили, оскільки позивачами не надано належних доказів на підтвердження факту укладення кредитних договорів (відкриття карткових рахунків) та отримання коштів (платіжних карток тощо), (10 червня та 23 грудня 2015 року);

- відмовили в задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості з підстав пропуску трьохрічного строку звернення до суду

(24 квітня, 13 та 20 листопада 2013 року).

Ухвалою від 14 вересня 2016 року постановленою у справі за позовом фізичної особи до банку суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться наступні висновки:

- виходячи з правового аналізу частин першої, другої статті 207, частини першої статті 259 ЦК України, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), якими установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались (від 11 березня 2015 року № 6- 16 цс15, 1 липня 2015 року № 6- 757 цс15);

- у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу; судами не установлено граничний строк дії картки, ураховуючи, що у матеріалах справи відсутні пам'ятка клієнта, яка є складовою укладеного договору про надання банківських послуг, довідка про умови кредитування та рішення банку, яким встановлено кредитний ліміт на кредитну картку, якщо таке рішення приймалось банком, також не вирішено питання застосування строку позовної давності (від 7 жовтня 2015 року №6- 1295цс15);

- виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу (від 25 травня 2016 року №6- 157цс16).

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук