Справа № 2-351/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.04.2016 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕН-СЕРВІС» про стягнення зарплати та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на її користь зароблені гроші та моральну шкоду у розмірі 1000 грн., а також витрати на правову допомогу.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі, зокрема, зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування. Тобто в позовній заяві має містись посилання, зокрема, на те, до кого пред'явлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобов'язаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на пред'явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред'явлення.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що даний позов не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не викладені обставини, якими позивачка обґрунтовує вимоги, тобто ті юридично значимі факти відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, на основі яких вона звертається з позовом за захистом своїх порушених прав, із зазначенням доказів в підтвердження обґрунтування заявлених вимог або наявність підстав для звільнення від доказування.

Так, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, позивачкою не зазначено доказів на підтвердження того, що остання зверталася до суду із заявою про видачу відповідного судового наказу. Між тим, відповідно до ч.3 ст.118 ЦПК України позовна заява щодо вимог, визначених у ч. 1 ст.96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

Проте, з матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачкою фактично заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, яка підпадає під категорію справ наказного провадження та розглядається за встановленими розділом ІІ ЦПК України правилами, та лише в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом відповідні вимоги можуть бути пред'явлені в позовному провадженні.

Таким чином, позивачкою пред'явлена частина вимог, які передбачають розгляд в порядку наказного провадження, в той час як нею вони пред'явлені в позовному провадженні без надання доказів відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування судового наказу. А у відповідності до п. 6 ч. 3 ст. 121 ЦПК України, якщо суддя, встановивши, що позовна заява подана без дотримання порядку, визначеного ч.3 ст.118 ЦПК України, повертає її позивачеві для належного подання до суду з дотриманням порядку, визначеного ЦПК України.

Також позивачкою не викладені обставини та відсутні послання на докази, якими вона обґрунтовує своє право вимоги до відповідача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн., оскільки, зокрема відповідно до роз'яснень, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Цих вимог позивачкою також не дотримано.

Згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову щодо порушення прав позивачки відповідачем, є обов'язковими для особи, яка пред'являє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання, а також вирішити питання щодо взаємопов'язаних вимог про стягнення моральної шкоди тощо.

Таким чином, позивачкою не викладені обставини щодо обґрунтування позовних вимог до відповідача, які трудові права позивачки ним порушено, всупереч яким нормативним актам із зазначенням доказів на підтвердження цих обставин, а тому не визначено характер позову та не окреслено його предмет, який би характеризував те, на що спрямований позов, тобто, які саме права позивача порушені, який характер мають правовідносини, що виникли між сторонами з приводу даного спору, якими правовими нормами вони регулюються та чим передбачений такий шлях поновлення, враховуючи, що ст.16 ЦК України визначений перелік способів захисту порушених прав та інтересів осіб, а право на звернення до суду відповідно до ст.4 ЦПК України притаманне лише особі, яка звертається за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачем не визначені ні суть позовних вимог, ні їх правові підстави, що позбавляє можливості з'ясувати предмет спору та межі доказування. Тому, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних зв'язків, то зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі.

Виходячи з вищенаведеного, позивачці необхідно викласти обставини в обґрунтування пред'явлених позовних вимог, виходячи з правовідносин, що склалися між сторонами, які її права, свободи чи інтереси були порушені, яким чином передбачені шляхи їх поновлення, чим визначений той засіб захисту права, який вона просить застосувати, з посиланням на правові підстави, а також на докази в підтвердження кожної обставини на обґрунтування заявлених вимог щодо виникнення у відповідача по відношенню до позивачки обов'язку, виконання якого та вимагає.

Також відповідно до ст. 42. ЦПК України, яка встановлює вимоги до документів,що посвідчують повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені, зокрема довіреністю фізичної особи, яка повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання.

Довіреність - спеціальний документ, який надає право на здійснення процесуальних дій та ведення будь-яких цивільних справ або ведення певної справи, на здійснення певної процесуальної дії.

Ст. 244 ЦК довіреністю називає письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність для представництва у суді передбачає насамперед вчинення певних процесуальних дій та встановлює право особи укладати правочин від імені та в інтересах особи, яку представляють.

Так, до позовної заяви додано фотокопію довіреності з підписом заст. директора ТОВ МЖК «Надія» з юридичних питань ОСОБА_2, де позивачка працює в якості бухгалтера, та печаткою вказаного підприємства, якою позивачка уповноважила представляти її інтереси ОСОБА_3

Разом з тим, до довіреності від 08.04.2016 року не були додані докази, які б підтверджували трудові відносини позивачки з ТОВ МЖК «Надія» та покладення на ОСОБА_2 повноваження на здійснення таких функцій, а саме щодо посвідчення довіреності, а тому така довіреність не може вважатись виданою з дотриманням встановленого законом порядку, у зв'язку з чим є нікчемною.

Крім того, позов не відповідає вимогам ч.5 ст. 119 ЦПК України, оскільки належних доказів сплати позивачем судового збору за пред'явлені позовні вимоги до суду не надано.

Так, положеннями ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Між тим, позивачкою в позовній заяві, окрім вимоги про стягнення заробітної плати, заявлено ще вимогу про стягнення моральної шкоди, на яку пільги щодо сплати судового збору не поширюються, а тому відповідно ч.3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» позивачці необхідно сплатити судовий збір за ставками, визначеними ЗУ «Про судовий збір», та надати суду докази, що підтверджують його сплату.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених у ст.ст. 119, 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

За таких обставин в силу ч.1 ст. 121 ЦПК України вважаю за необхідне позовну заяву залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення вказаних недоліків.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕН-СЕРВІС» про стягнення зарплати та моральної шкоди залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачкою ухвали, шляхом подачі позовної заяви в новій редакції з урахуванням вимог, викладених в ухвалі.

Роз'яснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: