Справа № 307/3719/15-ц
Провадження № 2/307/244/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2016 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Тиводар В.І.

з участю: позивачів ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи що не заявляють самостійних вимог на предмет спору Дубівське виробниче управління житлово-комунального господарства та реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з вищевказаним позовом.

Посилаються на те, що 11.02.2003 році вони зареєстрували шлюб та вирішили придбати житло.

У листопаді 2003 р. між ними та відповідачем ОСОБА_4, якого вони вважали власником квартири, було досягнута домовленість щодо істотних умов купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, але через його відїзд на постійне місце проживання в російську федерацію, не змогли посвідчити договір у нотаріуса. ОСОБА_4 уповноважив свого дядька, ОСОБА_5, оформити належним чином документи щодо купівлі-продажу квартири. Той отримав від них обумовлену суму, і передав їм ключі від квартири, оригінал свідоцтва про право власності на квартиру та оригінал технічного паспорта на квартиру. Однак також не зміг укласти договір у нотаріуса, так як не мав нотаріально посвідченої довіреності від власника квартири. З 2003 року вони відкрито безперервно проживають у цій квартирі, утримують її в належному стані, сплачують комунальні платежі. Ніхто не має до них ніяких претензій, але вони не є законними власниками квартири. Де зараз проживає власник квартири їм не відомо, вони не мають можливості укласти з ним відповідний договір, тому просять суд визнати за ними право власності на квартиру за набувальною давністю.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився і не повідомив суду причини неявки. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідачка ОСОБА_3 померла у 1996 році.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 1369 від 04.10.1996 р., виданого Представництвом фонду державного майна Тячівського району ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_2, загальною площею 30.71 м.кв., житловою 18 м.кв.

З технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності громадянки ОСОБА_3, який є складовою частиною цього свідоцтва вбачається, що квартира посімейного, спільного заселення розташована на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з однієї кімнати житловою площею 18.0 м.кв., у тому числі: кімнати площею 18.0 м.кв., кухні 8.3 м.кв., ванної кімнати 2.3 м.кв., вбиральні 1.3 м.кв., коридору 5.2 м.кв. та балкону - 0.81 м.кв.

Згідно листа ВУЖКГ № 92 від 12.11.2015 р. залишкова балансова вартість будинку 4/7 по вул. Гагаріна, станом на 01.11.2015 р. складає 451180 грв., вартість однокімнатної квартири 11838 грв., площа якої 36.42 м.кв. Заборгованості по квартплаті та комунальних послугах немає, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру.

Під час розгляду справи було встановлено, що у 2003 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилися із власником квартири ОСОБА_4 про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_3. Так як ОСОБА_4 виїхав із Дубового, він уповноважив свого дядька, ОСОБА_5, продати позивачам квартиру. ОСОБА_5 у свою чергу передав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ключі та документи на квартиру, отримав від них обумовлену суму грошей, але оформити договір у встановленому порядку не зміг, так як ОСОБА_4 не залишив йому нотаріально посвідченої довіреності. Отримавши ключі, позивачі вселися у спірну квартиру і проживають у ній на протязі 12 років. Сплачують комунальні платежі проводять поточні ремонти.

Обставини на які посилаються позивачі в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_5

У відповідності до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Пунктами 9, 11, 13 та 14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 р. розяснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

З листа Тячівської державної нотаріальної контори убачається, що ОСОБА_3 померла 03.09.1996 р. і ніхто із спадкоємців з заявою про прийняття спадщини не звертався.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна вбачається, що станом на 25.12.2015 р. відсутні будь-які відомості щодо реєстрації квартири АДРЕСА_2.

Отже, враховуючи, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і понад 10 років продовжують відкрито, безперервно володіти житловою квартирою, що знаходиться в смт. Дубове, вул. Гагаріна, 4/7, право власності на яку ні за ким не зареєстровано, але на імя ОСОБА_3, яка померла у 1996 р. та ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності від 04.10.1996 р., суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на цю квартиру за набувальною давністю.

Судові витрати слід покласти на позивачів.

Тому, керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст. 344 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право спільної сумісної власності на нерухоме майно житлову квартиру загальною площею 30.71 м.кв., з якої житлова площа складає 18.0 м.кв., розташовану за адресою: АДРЕСА_4, за набувальною давністю.

Судові витрати покласти на позивачів.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Гримут В.І.