Справа №2-68/11 27.04.2016 27.04.2016 27.04.2016
Провадження №22-ц/784/845/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/784/845/16
Справа № 2-68/11 Головуючий у першій інстанції-Циганок В.Г.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції-Кутова Т.З.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Кутової Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Буренкової К.О.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль»

на додаткове рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 серпня 2012 року у цивільній справі за позовом

Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль»

до ОСОБА_4,

ОСОБА_2

про стягнення кредитної заборгованості

У С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2009 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль» звернувся з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В позові зазначено, що 6 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено генеральний кредитний договір № 010/01-04/08-466, а в його рамках - кредитні договори № 010/01-04/08-467, № 010/01-04/08-468 та № 010/01-04/08-469 на загальну суму еквівалентну 348 000 доларів. Одночасно на забезпечення виконання кредитних зобов'язань укладено договір поруки між банком та ОСОБА_5 від 6 серпня 2008 року; договір іпотеки між банком та ОСОБА_4 від 8 серпня 2008 року, за яким в іпотеку передано нежитлову будівлю закусочної по АДРЕСА_2; а також договір іпотеки між банком та ОСОБА_2 від 11 серпня 2008 року, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на порушення ОСОБА_4 кредитних зобов'язань та виникнення станом на 8 квітня 2011 року заборгованості у загальному розмірі 533 969, 14 доларів США (4 252 904, 02 грн.) банк просив стягнути кредитну заборгованість солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та звернути стягнення на заставлене майно за договорами іпотеки.

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернулася з зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про визнання недійсними кредитних договорів та договору іпотеки.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2011 року позов банку задоволено частково. На користь банку з ОСОБА_4 стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 533 969, 14 доларів США що еквівалентно 4 252 904, 02 грн., з яких 345 940, 56 доларів США (2 755 312, 78 грн.) заборгованості за тілом кредиту, 140 240, 97 (1 116 977, 25 грн.) за відсотками, та 47 787, 61 доларів США (380 613, 99 грн.) пені. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Провадження в частині позову до ОСОБА_5 закрито.

Додатковим рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 серпня 2012 року у задоволенні вимог ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 2 жовтня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Корабельного районного суду Миколаївської області від 21 червня 2011 року відхилено, а рішення залишено без змін.

ПАТ «Райффайзен банк Аваль» в апеляційній скарзі на додаткове рішення Корабельного районного суду Миколаївської області від 6 серпня 2012 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане додаткове рішення суду скасувати та залишити без розгляду в зазначеній частині позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які з'явились в судове засідання, перевіривши обґрунтованість апеляційної скарги позивача на додаткове рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 серпня 2012 року, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Так, районний суд при постановленні рішення у даній справі від 21 червня 2011 року не постановив рішення щодо позовних вимог про звернення стягнення на іпотечне майно, що стало підставою для ухвалення додаткового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову банку в частині звернення стягнення на предмети іпотеки, суд першої інстанції в рішенні виходив з того, що вимоги банку про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки є різними, ґрунтуються на різних договорах та регулюються різними нормами чинного законодавства.

Проте до такого висновку суд дійшов без посилання на відповідні правові норми цивільного та матеріального права.

Так, відповідно до частини 3 статті 39 Закону підставою для відмови у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки може бути випадок, коли допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Проте, на вказані обставини, як на підставу відмови в задоволенні наведених позовних вимог, районний суд не посилався та вказані докази в матеріалах справи відсутні.

В той же час, відповідно до частини 6 статті 3 та частини 1 статті 33 Закону «Про іпотеку» (далі - Закон) у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

За частиною 1 статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що

обумовлює основне зобов'язання.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 9,42 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі -Постанова №5) роз'яснив, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві (частина 1 статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому суд може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суми заборгованості за основним зобов'язанням лише у разі, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень статті 11 Закону (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

З матеріалів справи вбачається, що 6 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено генеральний кредитний договір № 010/01-04/08-466, а в його рамках кредитні договори № 010/01-04/08-467, № 010/01-04/08-468 та № 010/01-04/08-469 на загальну суму еквівалентну 348 000 доларів.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_4, поряд з договором поруки, укладені іпотечні договори, а саме договір іпотеки між банком та ОСОБА_4 від 8 серпня 2008 року, за яким в іпотеку передано нежитлову будівлю закусочної по АДРЕСА_2, а також договір іпотеки між банком та ОСОБА_2 від 11 серпня 2008 року, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 72-91).

Звертаючись до суду з позовом, банк просив одночасно стягнути з ОСОБА_4 кредитну заборгованість та звернути стягнення на предмети іпотеки, які належать як боржнику ОСОБА_4, так і іншому іпотекодавцю ОСОБА_2

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 2 жовтня 2012 року, з боржниці ОСОБА_4 стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 533 969, 14 доларів США (4 252 904, 02 грн.) (т. 1 а.с. 216-219).

Рішення суду в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 позивач не оскаржував. Рішення суду в цій частині набуло законної сили.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4( ОСОБА_6) в одній особі є і боржником і іпотекодавцем, то відповідно до наведених роз'яснень викладених в постанові Пленуму ВССУ за № 5 не можливе одночасне стягнення з неї кредитної заборгованості та звернення стягнення на майно передане нею в іпотеку за відповідним договором.

Враховуючи, що рішенням районного суду у даній справі від 21 червня 2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду від 2 жовтня 2012 року, з відповідачки ОСОБА_4 стягнуто 533969, 14 доларів США (4252904, 02 грн.) кредитної заборгованості, колегія суддів не вбачає підстав для звернення стягнення, у цій же справі, на предмет іпотеки - нежитлову будівлю закусочної по АДРЕСА_2 за договором іпотеки, укладеним між банком та боржницею ОСОБА_4 8 серпня 2008 року.

Разом з тим, перешкоди у даній справі щодо одночасного звернення стягнення на предмет іпотеки за відповідним договором від 11 серпня 2008 року з ОСОБА_2 відсутні, оскільки за цим договором іпотекодавець є відмінним від позичальника.

Підстав, передбачених частиною 3 статті 39 Закону, які перешкоджають зверненню стягнення, а також підстав, передбачених частиною 1 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судом не встановлено. Кредит, наданий ОСОБА_4, не є споживчим, оскільки цільове використання кредитних коштів зазначено, як рефінансування заборгованості по кредиту та розвиток бізнесу, а іпотечне майно не є місцем постійного проживання майнового поручителя ( а.с.14 том 1).

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2012 року, постановлене у іншій справі, яким звернуто стягнення кредитної заборгованості ОСОБА_4 на іпотечне майно, належне ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_1, скасовано ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 серпня 2013 року з закриттям провадження у справі, з посиланням на наявність додаткового рішення, яке оскаржується в даній справі (а.с. 27-28 т. 2).

Таким чином, відповідно до статті 33 Закону в погашення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 у розмірі 533 969, 14 доларів США (4 252 904, 02 грн.), з яких 345 940, 56 доларів США (2 755 312, 78 грн.) заборгованості за тілом кредиту, 140 240, 97 (1 116 977, 25 грн.) за відсотками, та 47 787, 61 доларів США (380 613, 99 грн.) пені, необхідно звернути на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 11 серпня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_2

Відповідно до повідомлення від 25 квітня 2016 року Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Миколаївській області станом на 25 квітня 2016 року стягнення коштів з ОСОБА_4 за виконавчим провадженням № 2-68/2011 з виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості не проводилось (а.с. 138).

Спосіб, реалізації предмета іпотеки слід застосувати відповідно до статті 39 Закону, а саме шляхом продажу предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Статтею 39 Закону також передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Вимогами ст. 38 Закону передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотеко держателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності , на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

За такого, початкову ціну на предмет іпотеки слід встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, що в повній мірі відповідає змісту правової позиції висловленої в постанові ВСУ від 23 грудня 2015 року у справі за № 6-120цс15 слідує.

Враховуючи викладене, оскаржуване додаткове рішення районного суду, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні вимог про звернення стягнення на іпотечне майно до ОСОБА_2 з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних вимог. Додаткове рішення в частині відмови в задоволенні тих же вимог до ОСОБА_4 слід залишити без змін.

В той же час, позивач не позбавлений права на подальше (а не одночасне) звернення з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить позичальнику, якщо судове рішення не буде виконано боржником (постанова ВСУ від 4 вересня 2013 року, справа №6-73цс13).

Відповідно до статті 88 ЦПК з ОСОБА_2 підлягає стягненню 243 грн. 60 коп. судових витрат на користь держави, оскільки при подачі позову вимоги про звернення стягнення на майно не були оплачені судовим збором.

Керуючись статтями 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» задовольнити частково.

Додаткове рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 серпня 2012 року в частині відмови в позові до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» про звернення стягнення на іпотечне майно задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за генеральним кредитним договором № 010/01-04/08-466 від 6 серпня 2008 року у розмірі 533 969, 14 доларів США, що еквівалентно 4 252 904 грн. 02 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, на підставі договору іпотеки від 11 серпня 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2.

Реалізацію предмета іпотеки здійснити шляхом продажу предмета іпотеки в порядку процедури виконавчого провадження із встановленням початкової ціни предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 243 грн. 60 коп. судових витрат.

Додаткове рішення в іншій частині залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З. Кутова

Т.В. Крамаренко

К.О. Буренкова