Справа № 750/3281/15-ц Провадження № 22-ц/795/1581/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Жук М. І. Доповідач - Скрипка А. А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4, ОСОБА_5
за участю:представника відповідача - ОСОБА_6, представників позивача - ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору позики, - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_12,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року ОСОБА_10 звернулась з позовом до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя, в якому після уточнення вимог заявленого позову просила визнати за нею право власності на: шведську спортивну стінку, вартістю 1200 грн.; диван дитячий Блест, вартістю 8000 грн.; СВЧ-піч Samsyng, вартістю 600 грн.; телевізор Toshiba, вартістю 5000 грн.; комплект кухонних меблів, вартістю 7000 грн.; персональний компютер, вартістю 6000 грн.; бойлер Ariston, вартістю 1500 грн.; набір електроінструментів (дриль, перфоратор, шуруповерт, кутова шліфмашина, електричне точило, електрична пилка, набори ключів), вартістю 8800 грн.; годинник настінний з дерева, вартістю 450 грн.; пилосос Zelmer, вартістю 2500 грн.; 1/2 частину грошових коштів, що перебувають на відкритому на імя ОСОБА_9 депозитному рахунку за договором №772574/2014 у ПАТ ВіЕйБі Банк. Також позивач просила стягнути з ОСОБА_9 на її користь грошові кошти у сумі 160900 грн., як компенсацію належної ОСОБА_10 вартості частини легкового автомобіля НОМЕР_1 (а.с.2-4, 114-118, том 1). Позовні вимоги ОСОБА_10 обґрунтовувала тим, що на підставі статей: 60, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ч.3 статті 368, ч.2 статті 372 ЦК України вона має право на визнання за нею права власності на вищевказане майно, в порядку поділу майна подружжя, яке було придбано під час перебування у шлюбі з ОСОБА_9

У серпні 2015 року ОСОБА_10 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_9 в якому просила визнати недійсним договір позики від 29.06.2011 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 Вимоги заявленого позову ОСОБА_10 обґрунтовувала тим, вказаний договір є недійсним, оскільки він був укладений без її письмової згоди, як дружини. Крім того, позивач зазначала, що укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_9 договір позики, за яким ОСОБА_9 отримав кошти на придбання легкового автомобіля НОМЕР_1, насправді не укладався та не був направлений на реальне настання правових наслідків, оскільки договір був спрямований на позбавлення позивача права на частку вказаного легкового автомобіля, як спільного майна подружжя (а.с.167-169, том 1).

03.11.2015 року справу за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя та справу за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору позики, - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_12, обєднано в одне провадження (а.с.161-162, том 1).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.07.2016 року позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя та позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору позики, - задоволено. Судом визнано недійсним договір позики від 29.06.2011 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 В порядку поділу майна подружжя, визнано за ОСОБА_10 право власності на: 1/2 (одну/другу) частину депозитного вкладу за договором №772574/2014, що знаходиться у Приватному акціонерному товаристві ВіЕйБі Банк на імя ОСОБА_9; шведську спортивну стінку, вартістю 1200 грн.; диван дитячий, вартістю 8000 грн.; СВЧ - піч торгової марки Самсунг, вартістю 600 грн.; телевізор Тошиба, вартістю 5000 грн.; комплект кухонних меблів, вартістю 7000 грн.; персональний компютер, вартістю 6000 грн.; бойлер Арістон, вартістю 1500 грн.; набір електроінструментів (дриль, перфоратор, шуруповерт, кутова шліфмашина, електричне точило, електрична пилка, набори ключів), загальною вартістю 8800 грн.; годинник настінний, вартістю 450 грн.; пилосос, вартістю 2500 грн. Судом стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 грошові кошти (як компенсацію частини вартості автомобіля) в розмірі 160 900 грн. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 судові витрати у розмірі 3654 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та невірним по суті. ОСОБА_9 вказує, що всупереч приписам статті 214 ЦПК України суд першої інстанції не врахував сплив позовної давності за вимогами позивача про визнання недійсним договору позики та не взяв до уваги подану до ухвалення рішення у справі представником ОСОБА_9 заяву про застосування позовної давності. ОСОБА_9 зазначає, що при вирішенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції, всупереч статті 360-7 ЦПК України не взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену ним у постанові від 01.07.2015 року у справі №6-612 цс15. На думку ОСОБА_9, суд першої інстанції, не піддаючи сумніву отримання ОСОБА_9 Б,В. коштів за письмовим договором позики, не врахував змісту укладеного договору та документів, які підтверджують придбання автомобіля особисто ОСОБА_9, внаслідок чого суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку відносно того, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_9 також вказує про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів щодо вартості спірного майна, в тому числі, і вартості автомобіля. ОСОБА_9 в доводах апеляційної скарги заперечує факт придбання подружжям майна, зазначеного в переліку, доданому до позовної заяви, вказуючи при цьому на відсутність належних та допустимих доказів придбання вказаного майна та його вартості. ОСОБА_9 вважає, що звіт про оцінку автомобіля не може бути належним та допустимими доказом вартості спірного автомобіля внаслідок неналежно проведеної оцінки, при цьому вказує, що в звіті про оцінку майна вартість автомобіля, яка складає 262 800 грн., є значно завищеною, оскільки на момент придбання ним спірного автомобіля його ринкова вартість складала 152 900 грн. Крім того, ОСОБА_9 вважає, що позивачем не доведено факту внесення особистих коштів в розмірі 59000 грн. на придбання вказаного автомобіля. Доводи апеляційної скарги зазначають, що всупереч приписам ч.5 статті 71 Сімейного кодексу України, судом необґрунтовано стягнуто на користь позивача 160 900 грн. компенсації вартості автомобіля, без попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. На думку ОСОБА_9, є необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо визнання недійсним договору позики, укладеного без згоди позивача, оскільки при цьому судом першої інстанції не прийнято до уваги наявність акту від 10.12.2014 року, відповідно до якого відбулось передання автомобіля в рахунок погашення боргу за договором позики, при цьому ОСОБА_9 зазначає, що ним не була погашена загальна сума позики, і він залишився винен ОСОБА_11 ще 32 900 грн. ОСОБА_9 вказує, що суд першої інстанції при вирішенні заявлених позовних вимог необґрунтовано не взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену ним у постанові від 01.07.2015 року у справі №6-612 цс15, відповідно до якої, для правильного застосування статті 60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_10 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_9, як безпідставну та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 05.07.2016 року.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.122-126, 149, 151, 156-159, 171-174, том 2), не зявились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 05.07.2016 року, - скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору позики. Апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення по суті вимог заявленого позову у вказаній частині, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору позики від 29.06.2011 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 Також апеляційний суд вважає за необхідне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.07.2016 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_10 в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину депозитного вкладу за договором № 772574/2014, який знаходиться у ПАТ "Ві Ей ОСОБА_14" на імя ОСОБА_9, відмовивши у задоволенні вказаної частини позовних вимог ОСОБА_10 Також апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.07.2016 року необхідно скасувати в частині стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 160 900 грн. компенсації частини вартості автомобіля Hyundai i30, д.р.н. СВ 3400 АТ, відмовивши у задоволенні вказаної частини позовних вимог ОСОБА_10

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.07.2016 року підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.2005 року, який, як вбачається з рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.03.2015 року, було розірвано (а.с.8, 123, 124-125, том 1).

29.06.2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 було укладено договір позики, відповідно до п.1 якого ОСОБА_11, як позикодавець, передала ОСОБА_9, як позичальнику, грошові кошти на визначений в договорі строк в сумі 152 900 грн. на придбання автомобіля марки Hyundai i30 1.6 Comfort AT, а позичальник прийняв та зобовязався повернути позикодавцеві суму позики та виконати інші зобовязання, передбачені даним договором (а.с.131,том 1). Умовами п.2 укладеного договору позики було визначено її загальний строк - до 29.06.2021 року, а приписами п.5 вказаного договору позики було визначено її повернення частинами, а саме: 50 000 грн. до 01.11.2014 року ( п.5.1.договору позики), 50 000 грн. до 01.11.2017 року ( п. 5.2. договору позики), 52 900 грн. до 29.06.2020 року (п.5.3.договору позики). Умовами укладеного між ОСОБА_11 і ОСОБА_9 договору позики також були визначені відповідальність, дострокове повернення позики, інші умови ( п. 7- п.13 договору позики).

Згідно квитанції №15-39196 від 29.06.2011 року, ОСОБА_9 перерахував кошти в сумі 152 900 грн. на рахунок ДП АЗС 2АТ АКБОГДАН МОТОРС, призначення платежу: оплата за автомобіль Hyundai i30 1.6 Comfort АТ (а.с.135, том 1). З рахунку-фактури № 9611 від 29.06.2011 року вбачається, що ОСОБА_9 є одержувачем автомобіля Hyundai i30 1.6 Comfort АТ, умова продажу - предоплата, сума з ПДВ становить 152 900 грн. (а.с.134, том 1). Згідно довідки - рахунку № 828019 від 30.06.2011 року (а.с.136, том 1), вказаний автомобіль продано і видано ОСОБА_9 Відповідно до акту передання-приймання майна в рахунок погашення боргу за договором позики від 10.12.2014 року (а.с.137, том 1), складеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_9, у звязку із порушенням позичальником грошових зобовязань за договором позики від 29.06.2011 року, який був укладений між позикодавцем і позичальником, і за яким позичальник отримав цільову позику у сумі 152 900 грн. на придбання автомобіля Hyundai i30 1.6 Comfort АТ, позичальник передає, а позикодавець приймає і набуває право власності на майно, яке було придбано особисто позичальником за рахунок грошових коштів, що були отримані ним особисто від позикодавця за вищевказаним договором позики від 29.06.2011 року. Відповідно до п.2 вказаного акту передання - приймання майна від 10.12.2014 року в рахунок погашення боргу за договором позики, вказаний автомобіль сторони оцінили у 120 000 грн., вказана сума вважається такою, що покриває суму неповернутої позики, залишок якої буде становити 32 900 грн., і підлягає поверненню позичальником позикодавцю протягом одного місяця з моменту підписання даного акту. Відповідно до п.4 вказаного акту передання-приймання майна від 10.12.2014 року, договір позики від 29.06.2011року не припиняє своєї чинності у звязку з даним актом, і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

В ході апеляційного розгляду даної справи частково знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок суду першої інстанції про задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_10 не в повній мірі узгоджується з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини.

На думку апеляційного суду, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що при вирішенні вказаного спору по суті судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену ним у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-612 цс 15. Зокрема, норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості, Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя), визначені у статті 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті необґрунтовано не прийняті до уваги та не враховані приписи вищезазначених норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, і відповідно до яких у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Таким чином, факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, що спірний автомобіль Hyundai i30, д.р.н. СВ 3400 АТ було придбано ОСОБА_9 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_10

29.06.2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 було укладено договір цільової позики, відповідно до п.1 якого ОСОБА_11, як позикодавець, передала ОСОБА_9, як позичальнику, грошові кошти на визначений в договорі строк в сумі 152 900 грн. на придбання автомобіля марки Hyundai i30 1.6 Comfort AT, а позичальник прийняв та зобовязався повернути позикодавцеві суму позики та виконати інші зобовязання, передбачені даним договором (а.с.131,том 1). Згідно квитанції № 15-39196 від 29.06.2011 року, ОСОБА_9 перерахував кошти в сумі 152 900 грн. на рахунок ДП АЗС 2АТ АКБОГДАН МОТОРС, призначення платежу: оплата за автомобіль Hyundai i30 1.6 Comfort АТ (а.с.135, том 1). Приймаючи до уваги, що отримані 29.06.2011 року ОСОБА_9 Б,В. від ОСОБА_11 кошти в сумі 152 900 грн. за договором цільової позики на придбання вказаного автомобіля, були перераховані ОСОБА_9, згідно квитанції №15-39196 від 29.06.2011 року на рахунок ДП АЗС 2АТАКБОГДАН МОТОРС, як оплату за автомобіль Hyundai i30, д.р.н. СВ 3400 АТ, придбання вказаного автомобіля в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для визначення правового статусу спірного автомобіля, як обєкта права спільної сумісної власності подружжя.

З пунктів 1.1., 1.3. договору позики, укладеного між ОСОБА_11 і ОСОБА_9 від 29.06.2011 року вбачається, що грошові кошти, які передаються за даним договором в якості цільової позики, одержуються позичальником для власних (особистих) цілей, які не повязані з підприємницькою діяльністю чи виконанням обовязків за трудовим договором. Позичальник особисто одержує позику за даним договором і особисто набуває право приватної власності на ці грошові кошти, а в подальшому особисто набуває право приватної власності на майно, яке буде придбано за рахунок цих грошових коштів ( п.1.1. даного договору).

Відповідно до акту передання-приймання майна в рахунок погашення боргу за договором позики від 10.12.2014 року (а.с.137, том 1), складеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_9, у звязку із порушенням позичальником грошових зобовязань за договором позики від 29.06.2011 року, який був укладений між позикодавцем і позичальником, і за яким позичальник отримав цільову позику у сумі 152 900 грн. на придбання автомобіля Hyundai i30 1.6 Comfort АТ, позичальник передає, а позикодавець приймає і набуває право власності на майно, яке було придбано особисто позичальником за рахунок грошових коштів, що були отримані ним особисто від позикодавця за вищевказаним договором позики від 29.06.2011 року. Відповідно до п.2 вказаного акту передання- приймання майна від 10.12.2014 року в рахунок погашення боргу за договором позики, вказаний автомобіль сторони оцінили у 120 000 грн., вказана сума вважається такою, що покриває суму неповернутої позики, залишок якої буде становити 32 900 грн., і підлягає поверненню позичальником позикодавцю протягом одного місяця з моменту підписання даного акту.

Матеріали справи містять копію свідоцтва про реєстрацію зазначеного транспортного засобу 11.12.2014 року на імя ОСОБА_11, і вказані обставини підтверджуються даними Чернігівського ЦНП ДАІ від 04.06.2015 року (а.с.150, том 1).

Приймаючи до уваги наведене, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок суду першої інстанції про визнання на підставі ч.2 статті 65 Сімейного кодексу України недійсним договору позики, укладеного 29.06.2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_9, не узгоджується з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Судом першої інстанції при вирішенні вимог позову у вказаній частині не взято до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену ним у постанові від 08.04.2015 року у справі № 6-7 цс 15.

Доводи позовної заяви відносно того, що укладений 29.06.2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 договір позики не був направлений на реальне настання правових наслідків, і внутрішня воля сторін, які укладали договір, не відповідала зовнішньому її прояву, не можуть бути підставою для визнання недійсним договору позики від 29.06.2011 року, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи. Відповідно до приписів ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.07.2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору позики. При цьому ухвалити нове рішення по суті вказаних позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору позики від 29.06.2011 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_9

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.07.2016 року з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 стягнуто грошові кошти (як компенсацію частини вартості вказаного автомобіля) в розмірі 160 900 грн., оскільки, як зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, позивач на придбання автомобіля витратила особисті кошти в розмірі 59 000 грн. В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів в розумінні статей 58, 59 ЦПК України на підтвердження вказаних обставин. Приймаючи до уваги наведене, а також те, що відсутні підстави для визнання недійсним договору позики від 29.06.2011 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_9, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.07.2016 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 160 900 грн. компенсації частини вартості автомобіля Hyundai i30, д.р.н. СВ 3400 АТ, відмовивши у задоволенні вказаної частини позовних вимог ОСОБА_10

Доводи апеляційної скарги стверджують про необґрунтованість висновку суду першої інстанції в частині визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину депозитного вкладу за договором № 772574/2014, який знаходиться у ПАТ "Ві Ей ОСОБА_14" на імя ОСОБА_9, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів на підтвердження існування вказаного депозитного вкладу на імя ОСОБА_9 Також ОСОБА_9 стверджує, що вказаний банк вже не функціонує, як фінансова установа, і відповідно, не має можливості обслуговувати банківські (депозитні) рахунки. Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції у вказаній частині передчасним, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих, в розумінні статей 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження наявності станом на час судового розгляду даної справи депозитного вкладу за договором № 772574/2014 у ПАТ "Ві Ей ОСОБА_14" на імя ОСОБА_9 При цьому ксерокопія заяви ОСОБА_9 на видачу готівки від 11.11.2014 року в ПАТ "Ві Ей ОСОБА_14" (а.с.152, том 1), на думку апеляційного суду, не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження наявності станом на час судового розгляду даної справи депозитного вкладу у ПАТ "Ві Ей ОСОБА_14" на імя ОСОБА_9 Відповідно до приписів ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.07.2016 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_10 в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину депозитного вкладу за договором № 772574/2014, який знаходиться у ПАТ "Ві Ей ОСОБА_14" на імя ОСОБА_9, відмовивши у задоволенні вказаної частини позовних вимог ОСОБА_10

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності майна, на яке судом першої інстанції визнано право власності за ОСОБА_10 в порядку поділу майна подружжя, а саме, шведської спортивної стінки, дивану дитячого, СВЧ - печі торгової марки Самсунг, телевізору Тошиба, комплекту кухонних меблів, персонального компютеру, бойлеру Арістон, набору електроінструментів (дриль, перфоратор, шуруповерт, кутова шліфмашина, електричне точило, електрична пилка, набори ключів), годинника настінного, пилососу, не можуть бути підставою для скасування рішення суду у вказаній частині, ухваленого на основі зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (а.с.49 - 54, том 2). Зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують належними та допустимими доказами, в розумінні статей 58, 59 ЦПК України висновку суду першої інстанції відносно того, що сторони спору - ОСОБА_10 і ОСОБА_9, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 2005 по 2015 рік, в інтересах сімї придбали вищезазначене майно.

Керуючись статтею 1046 ЦК України, статтями: 303, 304, 307; п.4 ч.1 статті 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 липня 2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору позики.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору позики від 29.06.2011 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_9.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 липня 2016 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_10 в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину депозитного вкладу за договором № 772574/2014, який знаходиться у ПАТ "Ві Ей ОСОБА_14" на імя ОСОБА_9, відмовивши у задоволенні вказаної частини позовних вимог ОСОБА_10.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 липня 2016 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 160 900 грн. компенсації частини вартості автомобіля Hyundai i30, д.р.н. СВ 3400 АТ, відмовивши у задоволенні вказаної частини позовних вимог ОСОБА_10.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: