АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційними скаргами Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Волинській області на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що яке набрало законної сили з його квартири виселено ОСОБА_2 з її неповнолітніми дітьми та зобов'язано останню передати квартиру. З примусового виконання вказаного рішення суду у червні 2013 року відкрито виконавче провадження. Із різних підстав виконавче провадження періодично зупинялося та за ухвалою суду виконання рішення відстрочувалось, яка за наслідком її перегляду в апеляційному порядку була скасована. Ухвалою Нововолинського міського суду від 14.08.2015 визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невжиття заходів до примусового виконання рішення суду про виселення ОСОБА_2 з двома неповнолітніми дітьми, разом з тим не зважаючи на вказані обставини на момент звернення до суду з даним позовом державним виконавцем не вживаються достатні заходи щодо забезпечення примусового виконання відповідного рішення суду, що спричинило позивачу моральну шкоду, яку він оцінює у 40 000 грн.

Справа № 757/47094/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14312/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 4000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В задоволені решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, представник Головного територіального управління юстиції у Волинській області подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди, оскільки для її відшкодування необхідна наявність усіх чотирьох, без виключення, елементів - протиправність діяння, шкода, вина та обов'язково причинного зв'язку між діянням та виною.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що станом на 13.10.2016р. виконавче провадження завершене.

Також, не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, апеляційну скаргу подала представник Міністерства юстиції України, у якій, посилаючись незаконність та необґрунтованість, неправильне встановлення обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що МЮУ є неналежним відповідачем до даній справі, оскільки взагалі не має відношення до заподіяння будь-якої шкоди позивачу.

Також, на думку апелянта суд першої інстанції повинен був обов'язково залучити до справи в якості третіх осіб державного виконавця та Головне територіальне управляння юстиції у Волинській області.

У судовому засіданні представник Міністерства юстиції України просив задовольнити апеляційні скарги.

Інші учасники судового процесу та їх представники у судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Міністерства юстиції України, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження ВП № 38536644 за виконавчим листом від 05.04.2013 №0312/2741, виданим Нововолинським міським судом про виселення ОСОБА_2 з її неповнолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 14.08.2015, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16.09.2015, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця - заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державною виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області ОСОБА_5 щодо невжиття заходів до примусового виконання рішення суду про виселення ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1 у строки та порядку, передбаченими ст. ст. 25, 78 Закону України «Про виконавче провадження».

Одночасно вказаним судовим рішенням встановлено, що надана державним виконавцем копія акту від 06.08.2015 також підтверджує бездіяльність державного ОСОБА_5 щодо невиконання обов'язків, покладених на нього Законом України «Про виконавчу службу» невжиття ним заходів, передбачених цим Законом до примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили і відповідно до ст. 124 Конституції України підлягає виконанню в чітко визначені строки.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що із середини 2013 року державним виконавцем не здійснюються у повній мірі заходи щодо забезпечення виконання рішення суду в примусовому порядку, окрім того обставина протиправної бездіяльності останнього встановлена судовим рішенням, проте ніяким чином дана обставина не посприяла подальшому належному виконанню державним виконавцем його обов'язків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального законодавства.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, всупереч наведеному, апелянти не надали суду належних доказів та обґрунтувань незаконності чи необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Головного територіального управління юстиції у Волинській області проте, що позивачем не доведений факт заподіяння моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Відповідно до положень статті 11 Закону № 202/98-ВР шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Так, суд першої інстанції правильно встановив, що ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 14.08.2015, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16.09.2015, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця - заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державною виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області ОСОБА_5 щодо невжиття заходів до примусового виконання рішення суду про виселення ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1 у строки та порядку, передбаченими ст. ст. 25, 78 Закону України «Про виконавче провадження».

Одночасно вказаним судовим рішенням встановлено, що надана державним виконавцем копія акту від 06.08.2015 також підтверджує бездіяльність державного ОСОБА_5 щодо невиконання обов'язків, покладених на нього Законом України «Про виконавчу службу» невжиття ним заходів, передбачених цим Законом до примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили і відповідно до ст. 124 Конституції України підлягає виконанню в чітко визначені строки.

Тобто, неправомірність дій державного виконавця була встановлена судовими рішенням, які є чинними.

Дана обставина, на думку колегії підтверджує факт заподіяння моральної шкоди особі, так як це не могло не виявитися у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, крім того дані дії державного виконавця зумовили позивача докладати більших зусиль для організації свого нормального способу життя.

Суд першої інстанції правильно послався на те, що державним виконавцем фактично із середини 2013 року не здійснювалися в повній мірі заходи щодо забезпечення виконання рішення суду в примусовому порядку.

Доводи апелянта про те, що 13.10.2016р. виконавче провадження завершене не спростовують факту заподіяння моральної шкоди позивачеві раніше.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги представника Міністерства юстиції України про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що МЮУ є неналежним відповідачем до даній справі, оскільки взагалі не має відношення до заподіяння будь-якої шкоди позивачу.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлялися вимоги, в тому числі, і до Міністерства юстиції України, а саме зобов'язати останнє забезпечити відповідні асигнування з Державного бюджету.

З оскаржуваного рішення судом вбачається, що було вирішено стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 4000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В задоволені решти вимог відмовлено.

Тобто, у задоволенні вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України було відмовлено, а тому доводи апелянта про те, що суд не врахував, що МЮУ не має відношення до заподіяння моральної шкоди позивачу є безпідставними.

Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Головного територіального управління юстиції у Волинській області та Міністерства юстиції України відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді