Ухвала

іменем України

15 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКасьяна О.П.,
суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В.,Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державної адміністрації залізничного транспорту України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Державної адміністрації залізничного транспорту України на рішення апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом та, уточнивши його, просив скасувати наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 09 вересня 2014 року, поновити його на посаді начальника відділу обладнання Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів Державної адміністрації залізничного транспорту України, стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України 4 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 1 080 грн 20 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилався на ті обставини, що з 13 листопада 2006 року згідно з наказом № 1120 працював провідним інженером відділу обладнання управління матеріально-технічних ресурсів Головного управління матеріально-технічних ресурсів та координації закупівель Державної адміністрації залізничного транспорту України, а з 16 листопада 2011 року переведений на посаду начальника цього відділу.

Згідно з наказом від 09 вересня 2014 року № 3405/ос позивача звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_6 вважає, що звільнення проведено незаконно, з порушенням вимог чинного трудового законодавства та його прав, оскільки скорочення чисельності працівників проведено відповідачем без згоди центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, при повідомленні про наступне звільнення не було враховане його переважне право на залишення на роботі, йому не запропонували іншої посади, а про відсутність вакантних посад у повідомленні не було вказано, та його не перевели на посаду у новоствореному структурному підрозділі, а звільнення проведено без згоди профспілки, членом якої він був, просив задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності працівників проведено з дотриманням вимог закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення проведено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки при звільненні позивачу не були запропоновані інші посади на підприємстві, тоді як вони були наявні і на них приймались нові працівники, а ті посади, які були запропоновані позивачу, розташовувались поза межами м. Києва і він не мав можливості за короткий проміжок часу ознайомитись з умовами праці.

Проте погодитися з таким рішенням апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що з 13 листопада 2006 року ОСОБА_6 працював провідним інженером відділу обладнання управління матеріально-технічних ресурсів Головного управління матеріально-технічних ресурсів та координації закупівель Державної адміністрації залізничного транспорту згідно із наказом від 13 листопада 2006 року № 1120.

З 16 листопада 2011 року згідно із наказом № 1349/ос позивача переведено на посаду начальника відділу обладнання Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів Державної адміністрації залізничного транспорту.

З метою упорядкування структури управління на підприємстві 24 квітня 2014 року видано наказ № 135-Ц/од «Про внесення змін до структури Укрзалізниці», за п. 1 якого Головне управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів з 25 липня 2014 року буде ліквідовано.

05 травня 2014 року ОСОБА_6 повідомлено про те, що посада, яку він обіймає, вилучається зі штатного розпису, а трудовий договір з ним буде розірвано на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України після 25 липня 2014 року.

22 серпня 2014 року до профспілкового комітету апарату Укрзалізниці Департаментом управління персоналом вдруге направлено лист про надання дозволу на звільнення за скороченням штату працівників Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів, у тому числі і позивача, однак відповіді у визначений законом строк не надано.

09 вересня 2014 року ОСОБА_6 були запропоновані інші посади, зокрема прийомоздавальника вантажу і багажу та чергового по залізничній станції у відокремленому підрозділі - Київська дирекція залізничних перевезень державного підприємства «Південно-західна залізниця».

09 вересня 2014 року згідно із наказом № 3405/ос позивача звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. 2 ст. 40, ст.43 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, та яке має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці надається переважне право на залишення на роботі (ч. 1 ст. 42 КЗпП України), вони мають бути попереджені не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення і одночасно власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ст. 49-2 КЗпП України).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції та правильності його висновку про те, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог закону і підстав для задоволення позову немає.

Не перевірив доводів відповідача про те, що запропонувати позивачу у день попередження про звільнення іншу роботу не було можливості, оскільки вакантних посад, які б відповідали його спеціальності, не було, і тільки у день звільнення - 09 вересня 2014 року - йому були запропоновані вакантні посади, однак позивач не повідомив відповідача про своє рішення, не надав відповідної оцінки цим обставинам.

Натомість, пославшись на те, що позивачу не були запропоновані усі інші вакантні посади на час повідомлення про звільнення, а з тими посадами, які були запропоновані позивачу у день звільнення, він не встиг ознайомитись та прийняти відповідне рішення, зробив передчасний висновок про незаконність звільнення з цих підстав, не навівши мотивів про те, чи суперечать такі дії відповідача вимогам закону, а також не встановив, як та чи вплинуло це на права позивача, ухвалив рішення про задоволення позову з порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи, що невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливило встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду потрібно скасувати, а справу направити на новий розгляд до цього суду, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України задовольнити частково, рішення апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук О.В. Попович В.О. Савченко