Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Львівська міська рада, департамент житлового господарства Львівської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права на користування житлом, укладення договору найму, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_7, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з нею договір найму житлового приміщення за вказаною адресою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із необґрунтованості вимог ОСОБА_4

Судами встановлено, що предметом спору є однокімнатна АДРЕСА_1, житловою площею 10,10 кв. м з кухнею площею 13,90 кв. м без комунальних вигод, що розташована в мезоніні будинку по АДРЕСА_1, не приватизована та належить до комунальної власності.

Спірна квартира за ордером № 32 від 10 лютого 1965 року була надана ОСОБА_8 Окрім неї, у спірній квартирі 28 листопада 1966 року був зареєстрований її син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Основний наймач квартири - ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (ордер не переоформлено), син ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року і знятий з реєстрації 13 жовтня 2011 року, що підтверджується довідками Львівського комунального підприємства «Варшавське-407» від 26 вересня 2011 року № 2082 (а. с. 6) та від 09 липня 2014 року № 1658 (а. с. 148).

Шлюб між позивачем та сином наймача ОСОБА_8 - ОСОБА_9 був зареєстрований 29 серпня 1970 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 5).

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотримано встановленого порядку при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем та членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилими приміщеннями.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів дійшла висновку, що суди дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшли правильного висновку, що позивач не набула права на користування спірною квартирою в установленому законом порядку ні з 1970 року (після реєстрації шлюбу з сином наймача ОСОБА_8.), ні в наступні роки, а тому правових підстав для зобов'язання відповідача про переукладення з нею договору найму жилого приміщення відповідно до вимог ст. 106 ЖК України немає.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:В.М. Коротун В.А. Нагорняк Т.О. Писана