АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/4200/16 Головуючий 1-ї інстанції - Шевченко Г.С.
Справа № 2- 2033/2834/12 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : сімейне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Бобровського В.В.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя; зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про визнання житлового приміщення особистою власністю, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя.

В обґрунтування позову посилалась на те, що з листопада 1994 року по липень 2011 з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. За цей період у березні 2005 року ПП «Лілія» в особі директора ОСОБА_1 за рахунок доходу підприємства, частка якого належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення 1-го поверху №15 в літ. А-2 загальною площею 8,7 кв.м. по АДРЕСА_4.

У листопаді 2009 році ОСОБА_1, відповідно до договору купівлі-продажу, придбав квартиру АДРЕСА_1.

У липні 2011 року шлюбні відносини між нею та відповідачем розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова.

У зв'язку з викладеним, просила суд визнати за нею право власності на ? частину вищезазначеного майна.

В свою чергу, ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, який було уточнено, про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю, з посилання на те, що не заважаючи, що рішенням суду про розірвання шлюб було зазначено, що шлюбно-сімейні стосунки сторін були припинені з квітня 2010 року, в дійсності будь-які стосунки між ним та відповідачкою було припинено ще у квітні 2009 року.

За свої особисті кошти (252 000 грн., що склало 31 500 доларів США) він купив спірну квартиру, з яких 30 000 доларів США - повернутий йому борг ОСОБА_3, що підтверджується розпискою.

Також зазначив, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 йому належала однокімнатна квартира АДРЕСА_3, яку він продав у 1995 році.

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частку нежитлового приміщення, яке належить ПП «Лілія», тобто юридичній особі, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 96 СК України, юридична особа має право самостійно відповідати за свої зобов'язання, майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності.

Крім того, після укладання шлюбу з ОСОБА_2 вони почали проживати в кімнаті квартири сімейного типу № 7, що була надана ОСОБА_2 по АДРЕСА_5. У 1996 році за її згодою він був прописаний за вказаною адресою та між ними була досягнута домовленість про те, що ОСОБА_2 здійснить приватизацію двох кімнат на своє ім'я, а йому вони придбають житло окремо.

За період сумісного проживання ними було придбано два нежитлових приміщення по АДРЕСА_6 та буд. АДРЕСА_4, проте, після того, як вони стали проживати окремо, домовились про порядок користування спільною власністю та способу поділу таким чином, що йому залишилось нежитлове приміщення меншої площі в будинку АДРЕСА_4, а ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_6 за зазначеною адресою, при цьому він не претендував на частину житла по АДРЕСА_5 та купив собі квартиру по АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 проти зустрічного позову заперечувала, оскільки ніякої згоди з питання розподілу майна подружжя між нею та ОСОБА_1 не було, оскільки останній хотів залишити все собі.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягунто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 358 5 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на ? частину спірної квартири.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Позивач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржила.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті, районний суд повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, та надав їм належну правову оцінку в ухваленому по справі рішенні.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу відповідно до вимог законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 12 листопада 1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Комінтернівського райсуду м. Харкова від 05 липня 2011 року. Як вказано в рішенні суду відносини між подружжями припинилися з квітня 2010 року (а.с.8 т.1).

За час шлюбу сторони згідно з договором купівлі-продажу від 13 листопада 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сторчак О.В., зареєстрованим за № 1342, придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартістю 252 000 грн. Пунктом 5 вказаного договору визначено, що Покупець ОСОБА_1 придбаває вказану квартиру за згодою дружини ОСОБА_2 (а.с.14).

Інших застережень договір купівлі-продажу не містить.

Зазначений договір купівлі-продажу до цього часу ніким не оспорений і в установленому законом порядку недійсним не визнаний.

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що на час придбання квартири сторони припинили сімейні стосунки та, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 суду не представлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі в цій частині, та виходячи із правового статусу спірної квартири, обґрунтовано задовольнив заявлені позивачем ОСОБА_2 вимоги, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як майна, набутого подружжям за час шлюбу, що є об'єктом права спільної сумісної власності останніх.

При цьому судова колегія звертає увагу й на те, що доводи відповідача ОСОБА_1 , наведені останнім в апеляційній скарзі, що нібито між ним та ОСОБА_2 існувала домовленість щодо поділу спільного майна, самі по собі є суперечливими та взаємовиключними, оскільки спочатку відповідач стверджував, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру він отримав від ОСОБА_3, який начебто повернув йому в цей час борг.

Інші доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та суб'єктивної його переоцінки, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В іншій частині рішення суду колегією не переглядається, оскільки сторонами не оскаржується.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: