АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Борисової О.В., Пікуль А.А.

секретар: Дрозд Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна міграційна служба України, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом зняття з реєстрації,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/8654/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна міграційна служба України, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом зняття з реєстрації.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що реєстрація ОСОБА_3 в квартирі порушує права позивачів на користування та розпорядження квартирою, покладає на них додаткові матеріальні витрати по виплаті комунальних послуг за відповідача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, не з'явилась, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Державною адміністрацією Голосіївського району м.Києва 23 квітня 2004 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13 листопада 2007 року (а.с.6).

Згідно довідки форми №3 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та його донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Судом встановлено, що з березня 2012 року неповнолітня ОСОБА_3 разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_4 не мешкають в даній квартирі, що встановлено в ході розгляду справи Голосіївським районним судом м.Києва за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с.7).

В серпні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 порушили перед судом питання про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_3

В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що вони мають намір продати квартиру та придбати окреме житло, однак реєстрація неповнолітньої ОСОБА_3 перешкоджає цим намірам, а вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача в позасудовому порядку не можливо.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1., ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Вказана правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові №6-57цс11 від 16 січня 2012 року.

Разом з тим, ОСОБА_3 у визначений законом спосіб не визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням і з даними вимогами позивачі до суду не звертались.

В силу положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку нерозривно пов'язані з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, і є похідними, а тому заявлені позивачами вимоги суперечать положенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1, ОСОБА_2

Доводи позивачів про те, що реєстрація ОСОБА_3 в квартирі порушує права позивачів на користування та розпорядження квартирою, покладає на них додаткові матеріальні витрати по виплаті комунальних послуг за відповідача не спростовують висновків суду на не впливають на їх правильність.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: О.В. Борисова

А.А.Пікуль