РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/2762/15-ц

13 січня 2016 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя Цвіркун О. С.

секретар судового засідання Федас І. О.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 до Комунального підприємства "Костопількомунсервіс" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, з позовом до КП «Костопількомунсервіс» в якому просив стягнути із відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 5251 грн. 35 коп. та моральну шкоду в розмірі 15000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що 19.05.2015 року близько 17 год. 45 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю його неповнолітнього сина ОСОБА_5 та ОСОБА_6, який є працівником КП «Костопількомунсервіс» та в той час перебував на автотранспорті відповідача. В результаті даної дорожньо-транспортна пригоди син позивача отримав тілесні ушкодження та у звязку з чим перебував з 19.05.2015 року по 21.05.2015 року на лікуванні в ОСОБА_7 ЦРЛ. 26.10.2015 року Костопільським районним суд винесена постанова по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_6, якою провадження у справі закрито на підставі ч.4 ст.38 КУпАП, однак в діях ОСОБА_6М, встановлено склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Даною дорожньо-транспортною пригодою позивачу було завдано матеріальну шкоду, яка включає в себе витрати на лікування сина, на купівлю нового велосипеду, вартість одягу в якому на той час був одягнутий син, ремонт кросівок, в яких перебував потерпілий та вартість загублених останнім ключів від квартири. Окрім того завдано потерпілому завдано моральну шкоду, яка виразилась душевних переживаннях через фізичний біль та страждання завданні неповнолітньому ОСОБА_4 у звязку із істотним ушкодженням здоровя, емоційним дискомфортом, хвилюваннями..

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали із підстав викладених у позові, просили суд заявлені вимоги задольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував стосовно позовних вимог позивача із підстав викладених у письмових запереченнях, та вказуючи, те що позивач не довів належними та допустимими доказами свої позові вимоги, просив суд у позові відмовити повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, зясувавши обставини справи та дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона, згідно ст.10 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов'язок доказування передбачений також і ст.60 ЦПК України.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановлено та сторонами не оспорюється, що 19.05.2015 року о 17 год. 45 хв. в м. Костопіль по вул. Степанській відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме ОСОБА_6 керуючи автомобілем марки Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1, здійснив наїзд на велосипедиста, неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який внаслідок цього був доставлений до ОСОБА_7 ЦРЛ.

Постановою Костопільського районного суду Рівненської області від 26.10.2015 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_6 за ст. 124 КУпАП закрито у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених ч.4 ст. 38 КУпАП (а.с.6).

Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що оскільки в регулятивній частині вказаної постанови суду не міститься вказівки на вину ОСОБА_6, то це слід розглядати, як відсутність правової підстави для задоволення вимог, адже провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_6 за ст. 124 КУпАП закрито у звязку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, а не за відсутністю в діях ОСОБА_6 складу та події адміністративного правопорушення.

З вказаної постанови суду вбачається, що судом в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_6 встановлено, що формально у діях останнього є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Вказана постанова суду ніким не оскаржена та станом на 05.11.2015 року набрала законної сили.

Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, у відповідності до зазначеної вище постанови суду від 26.10.2015 року, порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху України перебувають в прямому причинному звязку із вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, які настали.

Встановлено, що в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкодження, що підтверджується висновком експерта №209 від 18/.06.2015 року (а.с.43).

У звязку із завданими під час дорожньо-транспортної пригоди травмами неповнолітнього ОСОБА_4 було госпіталізовано до ОСОБА_7 ЦРЛ, де останній перебував стаціонарному лікуванні з 19.05.2015 року по 21.05.2015 року включно (а.с.8).

З наданих позивачем копій фіскальних чеків (а.с.12) встановлено, що позивачем на лікування неповнолітнього сина ОСОБА_4 витрачено кошти в сумі 268 грн. 85 коп., а саме на купівлю ліків у аптеці 19.05.2015 року, 20.05.2015 року та 21.05.2015 року.

Із товарних чеків від 20.05.2015 року (а.с.13) вбачається, що ОСОБА_1 затрачено кошти в сумі 40 грн. на ренгенплівку (а.с.13), яка використовувалася для встановлення ОСОБА_4 діагнозу, адже останнього було госпіталізовано до ОСОБА_7 ЦРЛ з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку (а.с.8).

Суд не приймає до уваги, як належний доказ матеріальних витрат позивача на лікування неповнолітнього сина, чек на суму 20 грн. сплачений позивачем ОСОБА_7 ЦРЛ, як благодійний внесок, адже дані кошти не спрямовувались на лікування ОСОБА_4

Окрім того в ході розгляду справи судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди була повністю пошкоджена одежа неповнолітнього ОСОБА_4 та взяття.

Відповідно до наданих товарних чеків (а.с.14) позивачем витрачено на купівлю одягу кошти в сумі 1030 грн. та на ремонт взяття 150 грн.

Суд вважає недоведеними та необґрунтованими посилання позивача на те, що велосипед, яким керував неповнолітній ОСОБА_4 під час дорожньо-транспортної пригоди пошкоджений таким чином, що не підлягає ремонту, оскільки ОСОБА_1 не надано суду жодного доказу, який би підтвердив, що даний велосипед в ході дорожньо-транспортної пригоди був фізично знищеним, а саме його ремонт є технічно неможливим чи економічно не обґрунтованим.

Таким чином, суд не враховує під час обрахування завданих позивачу матеріальних збитків товарний чек від 02.06.2015 року на суму 3550 грн., які затрачені на купівлю велосипеду (а.с.14). Одночасно суд не бере до уваги, товарний чек виданий магазином «Госплоодар» на суму 192 грн. 50 коп., як оплату серцевини, адже позивачем не надано суду належних та допустимих доказів причинно-наслідкового звязку між дорожньо-транспортною пригодою та купівлею серцевини.

Враховуючи наведене, суд вважає доведеним, що в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 19.05.2015 року о 17 год. 45 хв. в м. Костопіль по вул.Степанській, позивачу завдано матеріальну шкоду в розмірі 1488 грн. 85 коп.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Пленум Верховного суду України у Постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року (із змінами та доповненнями) роз'яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Більше того при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню лише тоді, коли шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого (абз. 1, 2 п. 2 Постанови). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (абз. 3 п. 4 Постанови).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України від 01 березня 2013 року № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим роботодавцем в регресному порядку.

Встановлено, що автомобіль Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1 є службовим автомобілем і належить на праві власності КП «Костопількомунсервіс» (а.с.11) та на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_6 перебував в трудових відносинах з КП «Костопількомунсервіс», адже є штатним працівником даного підприємства, посада механік.

Посилання представника відповідача з приводу того, що ОСОБА_6 в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди не виконував трудових відносин, суд вважає необґрунтованими та недоведеним, адже представником не надано жодного доказу на обґрунтування того факту, що ОСОБА_6 в той час використовував автомобіль без відома начальника КП «Костопількомунсервіс» і в своїх особистих цілях. Окрім того із пояснень представника відповідача встановлено, що товариством не було заявлено у відповідні органи про факт викрадення даного службового автомобіля ОСОБА_6

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що відповідальність за спричинену позивачу матеріальну шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди має бути покладено на КП «Костопількомунсервіс».

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 15000 грн., то суд дійшов висновку про часткове задоволення цих вимог з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Встановлюючи наявність моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з положень статті 23 ЦК України, пунктах 2, 3 частини другої якої передбачає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо членів її сімї та у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до пункту 8 вищезазначеної Постанови за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах.

Суд вважає встановленим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу завдано моральну шкоду, при визначенні розміру якої суд бере до уваги завдання фізичного болю та страждань, яких зазнав неповнолітній син позивача ОСОБА_4 у звязку з ушкодженням здоровя, душевні страждання дитини ОСОБА_4 після дорожньо-транспортної пригоди, душевні страждання позивача повязані з лікуванням, доглядом неповнолітнього сина ОСОБА_4 та душенині переживання повязані із пошкодженням майна.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди має становити 3000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 22, 23, 1166, 1167, 1172, 1187 ЦК України, ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 до Комунального підприємства "Костопількомунсервіс" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Костопількомунсервіс", , на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 85 копійок та моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Стягнути з Комунального підприємства "Костопільскомунсервіс" в дохід держави судовий збір в розмірі 974 (дев'ятсот сімдесят чотири) гривні 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_9