Справа № 462/7186/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Петришин Г.Я.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у вересні 2015р. звернувся до суду із позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання належною йому на праві власності квартирою №7 у будинку №50 по вул.О.Степанівни у м.Львові наступним чином: визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою, що є підставою для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною адресою відповідними уповноваженими органами та виселити відповідачів з цієї квартири. Свої вимоги мотивує тим, що 13.05.2014р. між ним та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, згідно якого він придбав квартиру АДРЕСА_1. На момент укладення договору у цій квартирі були зареєстровані та проживали відповідачі, які вселилися у таку ще до набуття ОСОБА_7 права власності на спірне житло. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05.06.2007р. було визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру, що стало підставою його реєстрації за вказаною адресою, а потім і реєстрації його доньки ОСОБА_5 Це стало можливим лише через те, що ОСОБА_3 приховав від суду наявність спадкоємця першої черги, а суд, приймаючи рішення у справі, не витребував матеріали спадкової справи, з яких вбачалося, що ОСОБА_7 як спадкоємець першої черги прийняв спадщину. За деякий час вказане рішення суду було скасовано рішенням суду апеляційної інстанції. Отже, ОСОБА_3 є колишнім власником квартири, який набув право власності на квартиру на підставі рішення суду, яке визнано незаконним та скасоване, а ОСОБА_5 є членом його сімї. Право володіння, користування та розпоряджання майном належить тільки власникові. Він як власник спірної квартири не має змоги користуватися та розпоряджатися квартирою, оскільки відповідачі відмовляються добровільно виселитись з квартири та знятись з реєстрації. Між тим, відповідачі не є членами його сімї, між ними відсутні договірні відносини з приводу користування спірною квартирою, а відтак вони втратили право користування цією квартирою та підлягають виселенню, що є підставою для зняття їх з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. У звязку із наведеним, просить суд позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 для власного проживання, проте не може користуватися цією квартирою, оскільки в такій проживають без його дозволу відповідачі, які не є членами його сімї і навіть не були членами сімї попереднього власника квартири ОСОБА_7 Між тим, Договорів найму з відповідачами ні позивач, ні колишній власник ОСОБА_7 не укладали. В 2015р. позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогою звільнити спірну квартиру і добровільно знятися з реєстрації за вказаною адресою, на що вони не реагують і продовжують проживати в такій, позбавивши його доступу до спірного житла, чим створюють позивачу перешкоди у користуванні та розпоряджанні належним йому майном. Просять позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_5 проти позову заперечили та зазначили, з 1983р. ОСОБА_3 постійно проживав разом з ОСОБА_9 однією сімєю без шлюбу в квартирі АДРЕСА_1, де є зареєстрований і проживає по даний час. ОСОБА_9 мала сина ОСОБА_10, який був батьком ОСОБА_7 і який помер 01.07.2005р. ОСОБА_7 жодного разу за всі роки в спірну квартиру не зявлявся, не цікавився ні батьком, ні бабцею, які хворіли і потребували піклування, стороннього догляду, матеріальної допомоги і навіть не прийшов на їх похорони. ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину після смерті своєї цивільної дружини, з якою проживав однією сімєю на протязі 22 років. Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 05.06.2007р. за ОСОБА_3 як за спадкоємцем четвертої черги було визнано право власності на спірну квартиру, після чого в спірній квартирі з ним стала проживати його донька ОСОБА_5 В 2012р. зазначене рішення суду було скасоване рішенням апеляційного суду Львівської області. В подальшому рішенням суду було визнано за ОСОБА_7 право власності на спірну квартиру. У березні 2015р. відповідачі дізналися, що новим власником спірної квартири став позивач, який у травні 2015р. попросив їх звільнити квартиру. Між тим, ОСОБА_3 є особою похилого віку, хворіє онкологічним захворюванням, дуже погано почувається, потребує сторонньої допомоги, яку йому надає донька ОСОБА_5 Спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, а тому їх виселення з такої без надання іншого постійного жилого приміщення призведе до порушення їхніх конституційних і житлових прав. Просять в позові відмовити.

Заслухавши сторони та їх представників, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналогічна норма закріплена в ст.41 Конституції України за змістом якої кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та право приватної власності є непорушним.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

З пояснень сторін встановлено, що позивачу належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 та що в цій квартирі проживають відповідачі, зокрема ОСОБА_3 проживає з 1983 року, а його донька ОСОБА_5 з 2007 року.

Як встановлено судом, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05.06.2007р. визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22.03.2012р. скасовано рішення Залізничного районного суду м.Львова від 05.06.2007р. з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_11 (правонаступниця ОСОБА_12О.) з участю третіх осіб: Львівської міської ради, Другої Львівської державної нотаріальної контори про визнання права власності на спадкове майно.

Як вбачається з рішення апеляційного суду Львівської області від 22.03.2012р. судом було встановлено, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_9, яка померла 04.08.2005р. та ОСОБА_10, який помер 01.07.2005р. ОСОБА_13 проживав із спадкодавцем ОСОБА_9 однією сімєю більше пяти років на час її смерті, тобто був спадкоємцем четвертої черги за законом. ОСОБА_7, як спадкоємець першої черги за законом, подав 07.11.2005р. у нотконтору заяви про прийняття спадщини після смерті обох співвласників квартири батька ОСОБА_10 і бабці ОСОБА_9 Оскільки інші особи (ОСОБА_7 та ОСОБА_12О.) є спадкоємцями першої черги на оформлення спадкових прав після спадкодавців, то у ОСОБА_3, як спадкоємця четвертої черги, відсутнє право на оформлення спадщини, у даному випадку на квартиру АДРЕСА_1

Згідно довідки ЛКП „Граніт з місця проживання про склад сімї і прописку від 18.11.2015р. /а.с.26/, у квартирі АДРЕСА_1 проживають і зареєстровані дві особи: ОСОБА_3, який прописаний 17.09.2007р. та його донька ОСОБА_5, яка прописана 19.04.2010р.

Тобто, з наведеного вбачається, що відповідач ОСОБА_3 проживав у спірній квартирі без реєстрації з дозволу співвласниці квартири ОСОБА_9, яка померла 04.08.2005р., та, ставши власником квартири на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 05.06.2007р., зареєстрував своє місце проживання в цій квратирі. В 2007р. ОСОБА_5 вселилася та зареєструвалася в квартирі зі згоди свого батька ОСОБА_3, якому на той час належала спірна квартира. В подальшому, вказане рішення було скасовано 22.03.2012р. Апеляційним судом Львівської області.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за №2146 , ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_1. Відчужувана квартира належала ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04.04.2013р. /а.с.8/.

Право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру від 30.05.2014р. /а.с.9/.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 посилався на те, що він є новим власником квартири відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2014р., проте відповідачі добровільно звільнити спірну квартиру відмовляються.

Відповідно до ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

З аналізу вказаних норм ЦК та ЖК України слідує, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселились до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права особи на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право особи, який з її згоди був вселений, на користування житлом.

ОСОБА_6 через приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_14 заявою від 22.10.2015 р. повідомив відповідачів про необхідність зняття з реєстраційного обліку та виселення таких з квартири до 18.11.2015 р. /а.с.25/, яка відповідачами проігнорована.

Відповідачі не оспорюють те, що вони не були членами сімї попереднього власника спірної квартири ОСОБА_7 і не є членами сім`ї нового власника квартири ОСОБА_6 та що ОСОБА_6 не надавав їм згоди на користуватися належною йому на праві власності квартирою.

Тобто, в даному випадку, з моменту постановлення Апеляційним судом Львівської області рішення від 22.03.2012р., яким скасовано рішення Залізничного районного суду м.Львова від 05.06.2007р., що стало підставою набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, право власності ОСОБА_3 припинилося і відповідно припинилося право користування не тільки самого власника, а й усіх членів його сімї.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні в частині позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки правові підстави для збереження права користування житловим приміщенням і права фактичного проживання в спірній квартирі для них відпали.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідачі добровільно залишити належну позивачу квартиру відмовляються, крім того перешкоджають позивачу, як власнику квартири, користуватись своєю власністю у повній мірі, а тому він був вимушений звернутись за захистом своїх прав та інтересів в судовому порядку.

Суд критично ставиться до твердження відповідачів про те, що вони не можуть бути виселені зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, оскільки чинним законодавством не передбачено обовязку власника житлового приміщення при вселенні членів сімї попереднього власника цього будинку забезпечувати їх житлом.

Враховуючи те, що відповідачі проживають в спірній квартирі без відповідної правової підстави, чим чинять позивачу як власнику перешкоди в користуванні його власністю - спірною квартирою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення відповідачів є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд приходить до наступного.

За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2011 року у справі про усунення перешкод у користуванні власністю вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72,116, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України).

Зі змісту викладеного випливає, що рішення суду про визнання відповідачів втратившими право користування спірною квартирою та виселення, з такої будинку є підставою для зняття їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття з реєстрації місця проживання немає.

Керуючись ст.ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою №7 у будинку №50 по вул.Олени Степанівни у м.Львові.

Виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 по 243,60 грн. судового збору з кожного.

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд, що його ухвалив, шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій цього рішення.

Суддя: