Номер провадження: 22-ц/785/4797/16
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В. Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, за участю Прокурора Одеської місцевої прокуратури №3, та третьої особи на боці відповідача - Малиновський ВП в місті Одеса ГУ Національної поліції України в Одеській області про стягнення моральної шкоди,

встановила:

Позивач 15.10.2015 року звернулась до суду з повозом до Державної Казначейської служби України, Головного управління Державної Казначейської служби України в Одеській області, за участю прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 та третьої особи на боці відповідача - Малиновського ВП у місті Одеса ГУ Національної поліції України в Одеській області та просила стягнути на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 388 596 грн. 00 коп.

В обґрунтування зазначила, що у 2003 році відносно її батька ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за ст. 143 ч.2 КК України (в редакції 1960 року). У 2004 році постанова про порушення кримінальної справи була скасована, як незаконна. Проте, в 2005 році слідчий Малиновського РВВС м. Одеси ОСОБА_4, зловживаючи службовим положенням, знову пред'явила йому обвинувачення за ст. 143 ч.2 КК України. Крім того, слідчий порушила кримінальну справу та сфальсифікувала матеріали справи відносно дружини ОСОБА_5 та позивачки як доньки за ст. 143 ч.2 КК України, по тим самим ознакам, що і відносно нього. 03.04.2006 року Київський районний суд м. Одеси при розгляді кримінальної справи у попередньому судовому засіданні повернув її прокурору Малиновського району м. Одеси, зазначивши, що до суду були направлені матеріали дослідчої перевірки, за якими могла проводитися тільки перевірка для вирішення питання про порушення кримінальної справи. Однак, суд апеляційної інстанції рішення суду скасував і направив справу на новий розгляд в той же суд.

Позивач зазначила, що справу до розгляду прийняв суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_18, який протягом п'яти років затягував строки розгляду справи. При цьому позивач, будучи вагітною жінкою та потім матір'ю, що годує дитину, змушена була протягом тривалого часу їздити у судові засідання. Лише після цілого ряду скарг, клопотань, заяв, суддя ОСОБА_18 розглянув справу, дружина ОСОБА_5 та позивачка були виправдані за вироком суду. Суд апеляційної інстанції вирок судді ОСОБА_18 скасував в повному обсязі, як незаконний и вказав, що допущені порушення законів на стадії досудового слідства виключали можливість винесення будь-якого вироку, в тому числі і виправдувального. У подальшому, 27.08.2012 року слідчим Малиновського РВВС м. Одеси Колос Ю.В. винесено постанову про припинення кримінальної справи відносно позивачки та її батьків по ст. 6 п.2 ст. 213, п.2 КПК України, яку було нею отримано лише 15.08.2013 року. Таким чином, з дня порушення кримінальної справи, а саме, з 29.09.2005 року до дня припинення справи, вона знаходилась під судом та слідством протягом 7 років та 10 місяців, загалом - 94 місяці.

Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності по надуманим підставам, незаконне віддання до суду спричинило позивачці та її сім`ї тяжкі наслідки, як моральні, так і матеріальні. Вищевказані процесуальні дії органу досудового слідства та суду призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків, завдали глибоких фізичних і моральних страждань, призвели до погіршення психологічного стану та ушкодження здоров'я, вплинули на підрив авторитету серед друзів та знайомих, принизили честь та гідність як людини та нотаріуса і призвели до інших негативних наслідків морального характеру.

Вважаючи, що внаслідок незаконних дій органів слідства та суду їй була завдана моральна шкода у розмірі 388 596 грн. 00 коп., яка розрахована у сумі потрійного розміру мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством та судом: 94 місяці х (1378 х 3) = 388 596,00 грн., позивач просила стягнути з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України вказану суму на підставі ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_7 (діє на підставі довіреності від 15.11.2015 року) позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23,1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та іншими нормативними актами. При цьому також пояснив, що позивачка, яка є його дочкою, весь цей час зазнавала страждань, оскільки її звинувачували в тому, що вона не скоювала та весь час впродовж тривалого часу повідомляли про таке звинувачення Управління юстиції Одеської області, куди звертались з різними запитами та листами, що також мало негативний вплив на її моральний стан та ділову репутацію , оскільки вона працювала нотаріусом та вважала себе поважною людиною. Крім того вона під час цих подій була вагітна, вимушена була їздити і на допити та на судові засідання, потім народила дитину, їй потрібно було її кормити грудним молоком. Проте вона і в цей час змушена була хвилюватися, що також впливало на її моральний та психологічний стан та стан її дитини. Вона постійно змушена була захищатися.

Прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 Жигун І.В. (діє на підставі довіреності від 15.12.2015 року) у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважає що він є безпідставним та необґрунтованим, просила відмовити.

Представники відповідачів Державної Казначейської служби України, Головного управління Державної Казначейської служби України в Одеській області у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. До суду надійшли письмові заперечення ГУ ДКС України в Одеській області від 30.11.2015 року (а.с. 56-60), за якими просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Представник Малиновського ВП у місті Одеса ГУ Національної поліції України в Одеській області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Рішенням суду позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з відповідної бюджетної програми на користь ОСОБА_2 моральну школу у розмірі 388 596 грн.

На вказане рішення суду Державна казначейська служба України та Одеська місцева прокуратура №3, кожен окремо, звернулись до суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати вказане рішення, та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

27.06.2003 року постановою прокурора відділу прокуратури Одеської області Закерничного П.І. порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_3 за фактом шахрайського заволодіння майном ОСОБА_10 у сумі 40 000,00 доларів США за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 143 КК України (1960р.); справа направлена для організації досудового слідства прокурору Київського району м. Одеси.

18.12.2003 року постановою Приморського районного суду м. Одеси (справа №6-250) постанова прокурора відділу прокуратури Одеської області від 27.06.2003 року скасована.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.05.2004 року постанова Приморського районного суду м. Одеси (справа №6-250) від 18.12.2003 року змінена, доповнена вказівкою і матеріали справи направлені прокурору для проведення додаткової перевірки.

Постановою старшого прокурора відділу прокуратури Одеської області Болдирєва В.І. від 16.08.2004 року постанову заступника прокурора Київського району м. Одеси Деркача Е.М. від 24.02.2004 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 143 КК України (в редакції 1960 року) скасовано; в порушені кримінальної справи за заявою ОСОБА_10 щодо шахрайських дій відносно нього з боку ОСОБА_3 відмовлено в зв'язку з відсутністю в діях останнього складу злочину передбаченого ч.2 ст. 143 КК України (в редакції 1960 року) (а.с. 6).

Проте, 29.09.2005 року постановою слідчого СВ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу №0 відносно ОСОБА_5, ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ст.143 ч.2 КК України (в ред.. 1960 року) (а.с. 5).

Також, постановою слідчого Афанасьєвої Л.В. від 03.06.2005 року застосовано до позивачки запобіжний захід - підписка про невиїзд (а.с. 111).

Прокурором Малиновського району м. Одеси 10.01.2006 року було затверджено обвинувальний висновок відносно ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та справу направлено до суду.

Постановою Київського районного суду м. Одеси (справа №1-531) від 03.03.2006 року матеріали кримінальної справи відносно ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2 були повернуті на додаткове розслідування до прокуратури Малиновського району м. Одеси. Проте ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.05.2006 року зазначена постанова скасована і кримінальна справа направлена на новий попередній розгляд в той же суд в новому складі.

Кримінальна справа відносно дружини ОСОБА_7 та позивачки розглядалася в Київському районному суді м. Одеси суддею ОСОБА_18 протягом п`яти років. Лише 24.05.2011 року винесений вирок, за яким позивачка та ОСОБА_5 були виправдані, а ОСОБА_7 - визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.143 КК України (в редакції 1960 року) та йому було призначено покарання у вигляді позбавлення волі на три роки з відстрочкою виконання покарання строком на два роки (а.с. 19-30).

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16.06.2011 року суддю ОСОБА_18 за порушення законодавчо встановлених строків розгляду кримінальної справи було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани (а.с. 35,36).

На вирок суду від 24.05.2011 року прокуратурою Малиновського району м. Одеси була подана апеляційна скарга з вимогою скасувати вирок та направити кримінальну справу на додаткове розслідування.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.12.2011 року вищевказаний вирок відносно ОСОБА_7, ОСОБА_5 та позивачки скасовано та справа направлена для додаткового розслідування прокурором Малиновського району м. Одеси (а.с. 31-34).

Під час розслідування вказаної кримінальної справи органами дізнання, досудового слідства, прокуратурою та судом проводилися різні оперативно-розшукові заходи, слідчі та судові дії. Зокрема, слідчою СВ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_4 було здійснено обшук житла позивачки зі зломом дверей, що підтверджується копією постанови про проведення обшуку житла чи іншого володіння від 13.06.2005 року (а.с. 114), актом від 16.06.2005 року (а.с. 115), протоколом обшуку від 16.06.2015 року (а.с. 116). Закордонний паспорт позивачки серії НОМЕР_1, виданий 04.03.1996 року, був вилучений для подальшого його анулювання (а.с. 118-119). До позивачки неодноразово застосовувався привід (постанова від 19.10.2005 року (а.с. 107), постанова від 23.05.2005 року (а.с. 108).

27.08.2012 року старшим слідчим СВ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області було прийнято постанову про припинення провадження по кримінальній справі відносно позивача на підставі ст.6 п.2 та ст.213 п.2 КПК України. З вказаної постанови вбачається, що слідчі дії відносно позивачки та її батьків проводилися незаконно, в діях ОСОБА_2 відсутній склад злочину, запобіжний захід - підписка про невиїзд скасований (а.с. 37). Копію постанови позивачка отримала 15.08.2013 року.

Крім того, 22.05.2014 року до ЄРДР були внесені відомості про те, що слідчим СВ Малиновського РВ ГУМВС України в Одеській області фальсифікувала матеріали кримінальної справи № 0 порушеної за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 143 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) за ст. ст. 15, 190 ч. 4, 190 ч. 3 КК України відносно ОСОБА_3

30.09.2014 року постановою старшого слідчого першого СВ СУ прокуратури Одеської області Семенюк М.В. кримінальне провадження № 0000223 від 22.05.2014 року закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК України.

16.01.2015 року постановою заступника прокурора Одеської області Закерничного П.І. скасовано постанову старшого слідчого першого СВ СУ прокуратури Одеської області Семенюка М. В. від 30.09.2014 року, як таку, що винесена передчасно та є необґрунтованою.

27.02.2015 року постановою старшого слідчого першого СВ СУ прокуратури Одеської області Семенюк М.В. кримінальне провадження № 0000223 від 22.05.2014 року закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 ознак кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 365, 366, 371, 372, 374 КК України.

Ухвалою суду від 19.06.2015 року (справа № 522/8418/15-к) постанову слідчого в ОВС першого СВ СУ прокуратури Одеської області Семенюк М. В. від 27.02.2015 року про закриття кримінального провадження № 0000223 від 22.05.2014 року скасовано, а матеріали кримінального провадження повернуті до прокуратури Одеської області для проведення досудового розслідування.

Також судом першої інстанції правильно було встановлено, що ОСОБА_2 наказом начальника Управління юстиції в Одеській області від 22.10.2002 року №432-ос була призначена на посаду нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори (а.с. 109). Наказом начальника Управління юстиції в Одеській області від 25.03.2004 року №108-ос ОСОБА_2 була переведена на посаду нотаріуса П'ятої Одеської державної нотаріальної контори (а.с. 110). При цьому слідчою СВ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_4 неодноразово направлялись приписи начальнику Управління юстиції в Одеській області щодо перевірки факту порушення позивачкою вимог законодавства України про нотаріат, а саме в частині здійснення позивачкою протягом тривалого часу (з 18.09.2004 року по дату припису 2005 рік) своєї нотаріальної діяльності під прізвищем ОСОБА_2, хоча з 18.09.2004 року після укладення шлюбу прізвище позивачки було змінене на ОСОБА_2 (а.с. 102-103).

При цьому, суд вірно зазначив, що під час перебування під слідством та пізніше судом, ОСОБА_2 була вагітною жінкою, а з ІНФОРМАЦІЯ_1 після народження сина - ОСОБА_14 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2) матір'ю, що годує дитину.

Згідно виписки з амбулаторної картки КУ «Міська поліклініка №62» м. Одеса від 29.12.2008 року позивачка з 2005 року постійно перебувала під спостереженням лікарів, з грудня 2008 року (після народження дитини) у позивачки з'явились дратівливість, головні болі, почуття страху та тривоги, у зв'язку з чим вона спостерігається у сімейного лікаря та невропатолога. Згідно виписок з медичних карток від 25.04.2009 року, від 25.03.2011 року, 20.03.2011 року, 08.07.2013 року, 23.09.2014 року позивачка майже кожного року перебуває на стаціонарному лікуванні з наступними діагнозами: хронічний спастичний коліт , хронічний холецисто - панкреатит, астено - неврологічний синдром.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Згідно до вимог ч.ч. 1 та 2 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 та п.2 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в подальшому - Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати

У наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (п. 5 ст. 3 зазначеного Закону).

У ч.1 ст. 4 Закону зазначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У ч. 5 цієї статті зазначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В ч.6 вказаної статті зазначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Отже, відповідно вищенаведених норм закону, ОСОБА_2 дійсно має право на відшкодування моральної шкоди.

При цьому відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом провадиться, виходячи з розміру, не меншого ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Право на відшкодування шкоди гарантоване й ч.5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-ІУ є джерелом національного права.

За роз'ясненнями, що містяться в п.п. 9,14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (із змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи».

Визначаючи розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд обгрунтовано врахував наступне.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 вересня 2015 року складає - 1378, 00 гривень.

Враховуючи період перебування позивачки під слідством та судом з 29.09.2005 року по 15.08.2013 року (всього 94 місяці) розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 129 532, 00 грн. (1378, 00 грн. х 94 міс.). При цьому суд також врахував, що під час перебування під слідством до позивачки, яка була вагітною, а потім матір'ю, що годує дитину, неодноразово застосовувався привід, здійснювався обшук квартири, що спричиняло позивачці додаткові хвилювання. Клопотання та пояснення позивачки органами слідства не приймались до уваги.

Отже, виходячи із конкретних обставин цієї справи, засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним доказам про характер, обсяг та тривалість страждань позивачки у зв'язку із притягненням до кримінальної відповідальності, обвинуваченням у скоєнні злочину, перебування під слідством, порушення її життєвих планів та перспектив, стану здоров'я, й інші негативні впливи внаслідок притягнення позивачки до кримінальної відповідальності, можливості відновлення її немайнових втрат, суд правильно вважав за необхідне відшкодувати ОСОБА_2 моральну (немайнову) шкоду в розмірі трьох мінімальних розмірів заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом в сумі 388 596 грн. 00 коп. (1 378 грн. х 3 х 94 міс.).

Письмові заперечення представника відповідача та прокуратури суд обґрунтовано не взяв до уваги з огляду на їхню безпідставність та спростування зазначеним вище.

Згідно з Положенням про Державне казначейство України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року №1232, Державне казначейство України є юридичною особою.

Статтею 176 ЦК України передбачено, що юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Відповідно до ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте, Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Пунктом 8 ст.7 та п.п. 1, 2 ст.29 БК України передбачено, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратурою або суду, дійсно проводяться через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом їх безспірного списання з відповідної бюджетної програми, а не з єдиного казначейського рахунку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянти не довели обставини, на які посилалися як на підставу своїх апеляційних скарг.

Твердження апелянтів в апеляційних скаргах про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують зазначені вище висновки суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах Державної казначейської служби України в Одеській області відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький