Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/2016/16 головуючий у 1 інстанції Мурашової Н.А.
провадження № 22-ц /778/4892/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Воробйової І.А.,

Суддів Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення.

В обґрунтування позову зазначила, що зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, де до травня 2014р. постійно мешкала разом з матірю ОСОБА_5 ОСОБА_6 2014р. вона захворіла та 29.05.2014р. потрапила до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня», де знаходилась на стаціонарному лікуванні до 14.07.2015р. Власницею вказаної квартири раніше була її мати ОСОБА_5, яка померла 30.05.2014р., тобто в той час, коли вона знаходилась в лікарні. Після виписки з лікарні в 2015р. вона не змогла потрапити до вказаної квартири, оскільки, як їй стало відомо, її брат ОСОБА_2 змінив в квартирі замки та заселив туди сторонніх осіб-квартирантів. Ключів від квартири він їй не надав, до квартири її не впустив, з серпня 2015р. вона немає доступу до квартири, де було її постійне місце мешкання, тобто відповідач перешкоджає їй в користуванні спірною квартирою. Іншого житла вона не має.

У звязку з зазначеним, ОСОБА_3 просила суд вселити її до квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з квартири та зняття з реєстрації, який вточнив в ході судового розгляду, заявивши вимогу про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання втратившою право користування житлом та виселення.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що 30.05.2014р. померла їх з позивачкою мати ОСОБА_5 За її заповітом, складеним 04.06.2013р. і посвідченим приватним нотаріусом ЗМНО за №408, він отримав у спадщину квартиру АДРЕСА_2, яка раніше належала його матері. Його право власності на спадкове майно посвідчується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13.10.2015р. та зареєстровано у встановленому законом порядку. Таким чином, з вказаного часу він є єдиним власником спірної квартири. В даній квартирі, крім його матері, були зареєстровані його сестра ОСОБА_3, її донька ОСОБА_4 та її неповнолітні діти. ОСОБА_4 та її двоє малолітніх дітей не проживали в квартирі станом ще на червень 2014р., оскільки місце їх фактичного проживання є місце проживання чоловіка ОСОБА_4 та батька її дітей м.Запоріжжя, вул..Ентузіастів, 3/96. ОСОБА_3 є членом сімї колишнього власника квартири і не є членом його сімї. Законодавство України не передбачає у випадку зміни власника квартири перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника. У звязку з цим позивачка підлягає виселенню. Виходячи з аналізу вимог ст. 383,391 ЦК України, ст.156 ЖК України, вважає, що право членів сімї власника будинку, квартири користуватись цим житлом може виникнути лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сімї якої вони є, із припиненням права власності втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. У звязку з цим ОСОБА_3А слід визнати такою, що втратила право користування спірною квартирою. Проживання та реєстрація цієї особи в належній йому квартирі само по собі є перешкодою у користуванні та розпорядженні його власністю.

У звязку з зазначеним, позивач просив суд усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю квартирою №80 будинку №19а по вул. Ентузіастів м.Запоріжжя шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вказаною квартирою, і її виселення.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2016 року первісний позов задоволено.

Вселено ОСОБА_3, 13.11.1973р.н., до квартири АДРЕСА_3.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням і виселення відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2, 29.08.1966р.н., на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн..

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої ігнстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Запорізькій Товарній біржі «ТИТАН-ІНВЕСТ» 05.02.1996р., реєстровий №Н-883, належала матері сторін ОСОБА_5, яка померла 30.05.2014р. в м.Запоріжжя.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_7 13.10.2015р., реєстровий №477, вказана квартира з 13.10.2015р. по теперішній час належить на праві власності ОСОБА_2 Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.10.2015р.

Позивачка ОСОБА_3, 13.11.1973р.н., зареєстрована у вказаній квартирі з 25.04.1996р. по теперішній час.

Також у спірній квартирі з 16.07.2009р. по теперішній час зареєстрована третя особа дочка позивачки ОСОБА_4, 20.12.1991р.н., з двома малолітніми дітьми ОСОБА_8, 11.05.2010р.н., ОСОБА_6, 10.12.2013р.

Згідно епікризу КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР позивачка ОСОБА_3, 13.11.1973р.н., знаходилась на лікуванні в стаціонарному відділенні вказаної лікарні з 29.05.2014р. по 26.08.2014р. з діагнозом шизофренія параноїдної форми, кататоно-параноїдний синдром, текучий процес, госпіталізована у звязку з загостренням.

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого №364 позивачка ОСОБА_3 проходила лікування в стаціонарному відділенні КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР з 10.09.2014р. по 14.07.2015р. з діагнозом шизофренія параноїдної форми, кататоно-параноїдний синдром, текучий процес.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, будучи зареєстрованою за вказаною адресою, фактично мешкала в спірній квартирі з 1996р. до травня 2014р. як член сімї своєї матері ОСОБА_5

Вказані обставини сторонами визнаються, тому відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Також сторонами визнається і не оспорюється, що після виписки з психіатричної лікарні позивачка ОСОБА_3 в спірній квартирі не мешкає, ключів від квартири немає, замок на вхідних дверях був замінений відповідачем ОСОБА_2 в травні 2014р., ключів від нового замка він позивачці не надавав, доступу до квартири остання немає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_9 та відмовляючи у зустрічному позові, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набула право користування спірною квартирою, яка на праві власності належала спадкодавцю матері ОСОБА_5,оскільки вселилася у спірну квартиру як член сім"ї ОСОБА_5 У спірній квартирі була зареєстрована за згодою власника квартири, смерть матері згідно зі ст. ст. 156, 157 ЖК Української РСР не є підставою для позбавлення права користування житлом, вона не проживає в спірній квартирі з поважних причин, а тому не може бути визнаною такою, що втратила право користування житлом.

ОСОБА_10 не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на вчинення певних перешкод у реалізації права власності останнього на належну йому квартиру ОСОБА_3, та відсутності в матеріалах справи доказів протиправності дій ОСОБА_3, за які передбачена відповідальність, а тому відсутні передбачені законом підстави для її виселення без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно і ст. 157 ЖК Української РСР членів сім"ї власника жилого будику ( квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відсутні підстави, передбачених ст. 116 ЖК Українсякої РСР, за яких ОСОБА_3 може бути виселена із спірного будинку, оскільки ОСОБА_10 не надано належних та допустимих доказів.

Крім того, П»ятигорським О.М. заявлено взаємовиключні вимоги визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і виселення.

Права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР та 405 ЦК України.

Суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що наявні підстави передбачені ст. ст. 64, 65, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України для вселення в спірну квартиру, оскільки ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі з поважних причин та про відсутність правових підстав для застосування положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки ОСОБА_10 належним чином не доведено та судом першої інстанції не встановлено факт відсутності ОСОБА_3 у спірній квартирі понад один рік без поважних причин.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2016 рокуу цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

1

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 337/2016/16 головуючий у 1 інстанції Мурашової Н.А.

провадження № 22-ц /778/4892/16 суддя-доповідач ОСОБА_1

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вступна та резолютивна частина

20 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Воробйової І.А.,

Суддів Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і виселення,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2016 рокуу цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: