Єдиний унікальний номер 235/5070/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1942/2016
Єдиний унікальний номер 235/5070/16-ц Головуючий у 1 інстанції Данилів С.В.
Номер провадження 22-ц/775/1942/2016 Доповідач Дундар І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Корчистої О.І., Тимченко О.О.

за участю секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1Г просила скасувати рішення та ухвалити нове, оскільки при вирішенні справи судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, порушені норми матеріального та процесуального права: суд не взяв до уваги, що на території, тимчасово непідконтрольній українській владі, проживають близькі родичі позивача, у неї є дозвіл на переміщення в зону проведення АТО, суд необґрунтовано послався на відсутність доказів наявності перешкод у поїздках з боку відповідача та не врахував, що останній ухиляється від сплати аліментів, приховує своє місцезнаходження, змінюючи постійно місце проживання, що шкодить інтересам дитини, отже, рішення суду першої інстанції порушує право на свободу пересування та особисте виховання дитини.

В судове засідання сторони не зявились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 06 липня 2010 року. Від шлюбу мають неповнолітнього доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 28 березня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними особами з тимчасово окупованої території м. Донецька до м. Маріуполя.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач не надав доказів того, що відповідач чинить перешкоди у пересуванні ОСОБА_4 за межі території України, не визначилася з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, не зазначила конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька, постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечать нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обовязків батьків відносно виховання дитини. Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» передбачено надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення, вирішення цього питання на майбутнє законодавством не передбачено.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи

Як зазначено в ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

На підставі ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до статей 7, 15 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією «Про права дитини», а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Пунктами 2, 4, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, передбачено оформлення проїзного документа дитини на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей. За наявності заперечень одного із батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Згідно з цими нормами регулювання виїзду неповнолітньої дитини за межі України має здійснюватися максимально з можливим урахуванням інтересів цієї дитини.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про відмову в наданні дозволу неповнолітній дитині ОСОБА_3 виїзджати за межі України, суд в повній мірі дотримався вимог діючого законодавства.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що матір має перепустку в зону АТО, те, що в м. Донецьку залишились родичі, що батько ухиляється від сплати аліментів не можуть бути підставою для скасування рішення за таких обставин.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Виходячи з положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні жодні докази в обґрунтування зазначених посилань.

Крім того, зі змісту вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» вбачається можливість надання разового дозволу на виїзд дитини, а надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи і дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційний суд на підставі ст.308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: