233 № 233/2376/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю секретарів Махоти О.В., Кюсєвої Т.О.,

позивача -

представника позивача ОСОБА_1,

прокурора Булгакова О.В.,

представників відповідачів -

представника третьої особи -

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Донецької області, ОСОБА_4 управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, третя особа - Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до відповідача у справі, третьої особи, в якому, з урахуванням уточнень зазначив, що 30 вересня 2002 року Костянтинівським СВ ГСУ УМВС України в Донецькій області було порушено кримінальну справу № 38-24040 за фактом умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_5 за ознаками злочину, перебаченого ч. 1 ст. 121 КК України, 01 жовтня 2002 року позивача було узято під варту за підозрою у вчиненні даного злочину, 04 жовтня 2002 року стосовно нього було порушено кримінальну справу за ч.2 ст. 121 КК України, та 11 квітня 2003 року дії ОСОБА_2 були перекваліфіковані за п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України і подальше розслідування кримінальної справи та направлення її до суду здійснювалось органами прокуратури. До судового розгляду ОСОБА_2 був позбавлений права на захист та захисник йому був призначений лише судом першої інстанції (Костянтинівським міським судом) під час попереднього розгляду кримінальної справи. Кримінальну справу відносно ОСОБА_2 було повернуто на додаткове розслідування та за новим, більш тяжким обвинуваченням, її розгляд здійснювався Апеляційним судом Донецької області.

Вироком від 25 листопада 2003 року ОСОБА_2 було визнано винним за всіма статтями обвинувачення та призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 18 березня 2004 року вирок залишено без змін. 27 січня 2011 року Європейський Суд з прав людини визнав порушення права на захист по цій справі. 06 березня 2012 року Вищій Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ скасував обвинувальний вирок Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року, а кримінальну справу було направлено на новий судовий розгляд.

10 серпня 2012 року ОСОБА_2 було змінено запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд. 01 червня 2013 року Костянтинівським міським судом Донецької області ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні злочину за ч І.ст. 115 КК України, та призначено покарання у вигляді 9 років 10 місяців та 10 днів позбавлення волі, які він фактично відбув на той час. 04 жовтня 2012 року Апеляційний суд Донецької області обвинувальний вирок скасував, а кримінальну справу по відношенню до ОСОБА_2 було закрито за недоведеністю вини у скоєнні злочину та 11 квітня 2003 року Вищій Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ залишив касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Донецької області без змін.

Таким чином, було остаточно доведено невинуватість позивача ОСОБА_2 у вчиненні умисного вбивства. Внаслідок незаконного засудження ОСОБА_2 провів у місцях позбавлення волі 9 років 10 місяців та 10 днів, тобто 118 місяців і 10 днів. При цьому, після касаційного провадження по цій справі, в порушення вимог ст. 11 ч. 1 зазначеного Закону, порядок відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди йому не було роз'яснено.

Позивач ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи - у нього 21 грудня 2001 року у ЦРЛ м. Костянтинівки були ампутовані стопи на обох ногах через обмороження. Як вбачається з виписки ЦРЛ м. Костянтинівки з історії хвороби № 2463, її було видано ОСОБА_2 для пред'явлення до комісії МСЕК для визначення ступеня інвалідності та призначення пенсії за інвалідністю, тобто державної соціальної допомоги інвалідам. Вважає, що незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності пов'язане з арештом та подальшим позбавленням волі перешкодили позивачеві самостійно пройти лікарняну комісію та отримувати грошову державну допомогу у зв'язку з наявним каліцтвом. Після звільнення з міст позбавлення волі, він звернувся до МСЕК та підтвердив своє каліцтво документально і 05 листопада 2012 року, на підставі Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», отримав право на отримання грошової державної соціальної допомоги. Згідно вимог КВК України людина, яка перебуває в місцях позбавлення волі має право на соціальну допомогу, в тому числі на оформлення пенсії, тому органи виконання покарань через відповідні медичні установи були зобов*язані встановити ступінь його каліцтва та сприяти отриманню ним державної соціальної допомоги, яка би перераховувалась на його особистий рахунок. На його думку, це позбавило його можливості купувати дозволені речі, харчі, відкладати кошти на звільнення, крім того, без встановлення ступеня каліцтва позивач утримувався в місцях позбавлення волі на загальних підставах, без дозволених для інвалідів позбавлень режиму.

Таким чином, внаслідок бездіяльності та нехтування гарантованих Законом прав та соціальних гарантій, Державою в особі органів виконання покарань та прокуратури України, притягнувши невинувату людину до кримінальної відповідальності та здійснюючи нагляд за дотриманням законів в місцях позбавлення волі, було заподіяно ОСОБА_2 матеріальну шкоду, яка полягала в тому, що він був тривалий час позбавлений права на державну соціальну допомогу як інвалід третьої групи. Просив стягнути з Державного бюджету України на його користь завдану матеріальну шкоду в сумі 133 340 грн. з розрахунку 118 місяців х 1130 грн. (розмір державної соціальної допомоги інвалідам з 01 травня 2016 року).

23 листопада 2016 року позивачем змінено позовні вимоги у бік збільшення, з урахуванням періоду часу, який був витрачений на оформлення державної соціальної допомоги з часу зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_2 до моменту призначення такої допомоги, тобто з 10 серпня 2012 року по 05 листопада 2012 року (2 місяці та 25 днів) (1130 х 2 = 2260 грн., та 1130 / 30 х 25 = 942 грн.) у розмірі 3201 грн., а всього (133 340 грн. + 3201 грн.) 136 541 грн.

05 грудня 2016 року позивачем змінено позовні вимоги у бік збільшення, з урахуванням підвищення з 01 грудня 2016 року розміру мінімальної соціальної допомоги особам, що втратили працездатність до 1247 грн., виходячи з якого розмір збитків за 118 місяців складає (1247 грн. х 118 місяців) 147 146 грн., та з 10 серпня 2012 року по 05 листопада 2012 року (2 місяці та 25 днів) (1247 грн. / 30 днів = 41,56 грн. за 1 день) у розмірі 3533 грн., а всього (147146 грн. + 3533 грн.) 150679 грн.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 Донецької області у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надавши письмові заперечення (а.с. 64-65), та пояснив, що позовні вимоги ОСОБА_2 не мають правових підстав, оскільки за час перебування під вартою він не досяг пенсійного віку 63 років та не мав групи інвалідності, тому вважає, що умови для виплати позивачеві державної соціальної допомоги як інваліду з 01 жовтня 2012 року по 10 серпня 2012 року відсутні, так як такі кошти ним не втрачено. Закон України «Про держану соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» набрав чинності лише 01 січня 2005 року та до цього часу виплата спірної державної соціальної допомоги законом не передбачалась. Крім того, вважає, що на підставі законодавчих актів, що діяли на той час, ОСОБА_2, з дотриманням встановленого порядку мав змогу пройти лікувально-трудову комісію та оформити групу інвалідності протягом перебування під вартою та його твердження про те, що цьому завадила протиправна бездіяльність адміністрації установи виконання покарання є не доведеними. Також, позивачем на його думку не підтверджено наявність правових підстав для встановлення інвалідності ще у 2001 році, оскільки єдиним допустимим доказом цього є направлення на медико-соціальну експертизу, якого позивачем не додано до даного позову. З урахуванням викладеного просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 Управління Державної Казначейської служби України в Донецькій області у судове засідання не з*явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення проти позову (а.с. 143, 145), з яких вбачається, що на його думку вимоги щодо відшкодування завданої матеріальної шкоди є недоведеними з огляду на положення ст.ст. 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданою громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки позивачем не надано доказів неотримання цих коштів. ГУ ДКСУ у Донецькій області є лише представником держави, не уособлює собою державний бюджет, тому не може бути відповідачем у цій справі, а завдана позивачеві майнова шкода має відшкодовуватися винними особами.

Представник третьої особи - Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області, у судове засідання не з*явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 92, 110).

Заслухавши пояснення представника позивача, прокурора, з*ясувавши позицію представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши докази у справі, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно даних паспорту позивача серії ВК № 733746, виданого Кіровським РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області 05 жовтня 2010 року, (а.с. 9-10) ОСОБА_2 народився 22 лютого 1960 року у с. Попів Яр Костянтинівського району Донецької області, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серія 10 ААБ № 365144 (а.с. 11) ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності від загального захворювання безстроково, дата огляду 05 листопада 2012 року.

Як вбачається з довідки КУ «Центральна районна лікарня» № 632 від 06 червня 2016 року, копії медичної карти, витягу з історії хвороби ОСОБА_2 за № 2463 (а.с. 75-77), позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні №2 ЦРЛ м. Костянтинівки з 30 жовтня 2001 року, дата виписки 21 січня 2002 року, діагноз відмороження обох стоп; 21 грудня 2001 року переніс операцію з ампутації лівої стопи по Лисфранку, екзиримкуляцію правої стопи по Шопару.

Як вбачається з позначки у витягу із історії хвороби, виписку надано для пред*явлення у комісію МСЕК (а.с. 77).

Згідно копії вироку Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року (а.с. 13-16), ОСОБА_2 визнано винним за ст.ст. 115 ч.2 п.6, 187 ч.4, 70 КК України та призначено остаточно покарання у вигляді 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі. Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу залишено утримання під вартою в СІ №5 м. Донецька, строк покарання рахувати з 01 жовтня 2002 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 18 березня 2004 року (а.с. 24-27), вирок Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 без задоволення.

Як вбачається з копії ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2012 року (а.с. 28-31), за результатами розгляду кримінальної справи за заявою ОСОБА_2 про перегляд вироку Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року та ухвали Верховного Суду України від 18 березня 2004 року з підстав, встановлених міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушень міжнародних зобов*язань під час розгляду справи судом, - заява ОСОБА_2 задоволена частково; вирок Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року та ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 18 березня 2004 року щодо ОСОБА_2 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду.

Ухвалою колегії суддів Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 серпня 2012 року (а.с. 17-20) запобіжний захід ОСОБА_2 змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання, звільнивши його з-під варти у залі суду.

Затримання ОСОБА_2 органами внутрішніх справі 01 жовтня 2002 року, утримання під вартою та звільнення ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 серпня 2012 року також підтверджується копією Довідки по особовій справі № 2806 відносно ОСОБА_2, наданої Артемівською УВП УДПтСУ в Донецькій області (№6) (а.с. 94).

Вироком колегії суддів Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2013 року (а.с. 18-20) ОСОБА_2 визнано винним за ст. 115 ч.1 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 9 років 10 місяців 10 днів з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі. У строк відбування покарання ОСОБА_2 зараховано період знаходження під вартою з 01 жовтня 2002 року по 10 серпня 2012 року включно та визнано призначене за даним вироком покарання відбутим.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2013 року (а.с. 32-49) задоволено апеляцію засудженого ОСОБА_2, вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2013 року у відношенні ОСОБА_2 скасовано, кримінальну справу стосовно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 115 КК України закрито у зв*язку з недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованого злочину, запобіжний захід у вигляді підписку про невиїзд у відношенні ОСОБА_2 скасовано.

Згідно копії ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2014 року (а.с. 21-23) ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2013 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист парв людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Частинами першою та другою статті 12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року N 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року N 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року N 41, передбачено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої

шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює

оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд

зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав

чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Таким чином, оскільки кримінальну справу стосовно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 115 КК України за результатами судового розгляду закрито у зв*язку з недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованого злочину судом апеляційної інстанції, обов*язок роз'яснити позивачеві порядок поновлення його порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди, визначення розміру такої шкоди законом покладено на суд.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У даній цивільній справі позивач просить суд відшкодувати матеріальну шкоду у вигляді сум неотриманої ним грошової державної соціальної допомоги як інваліду ІІІ групи, тобто грошові кошти (дохід), які він міг би реально одержати у випадку, якщо б його право не було порушено органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду (упущена вигода).

В силу ст.ст. 1, 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам - щомісячна державна допомога, що надається

відповідно до норм цього Закону у грошовій формі особам, які не

мають права на пенсію, та інвалідам. Державна соціальна допомога згідно із цим Законом

призначається особі, зокрема, яка досягла віку, встановленого статтею 1 цього Закону та не

має права на пенсію відповідно до чинного законодавства або

визнана інвалідом в установленому порядку.

Відповідно до ст. 8 КВК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, засуджені мають право, в тому числі, на соціальне забезпечення, у тому числі й на отримання пенсій, відповідно до законів України.

Порядок проведення медико-соціальної експертизи інвалідів, які відбувають покарання в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, яким була встановлена інвалідність МСЕК, інвалідність яких настала під час відбування покарання, на час виникнення спірних правовідносин передбачався Інструкцією «Про порядок проведення медико-соціальної експертизи інвалідів, які відбувають покарання в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах», затвердженою наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань та Міністерства охорони здоров*я України від 27 квітня 2000 року № 79/91.

Згідно п.п.1.2 Інструкції експертиза в медико-соціальних комісіях МОЗ України проводиться особам, інвалідність яким була встановлена до засудження. Експертиза інших засуджених інвалідів здійснюється лікарсько-трудовими комісіями відділів (відділень, груп) медичного обслуговування та контролю за санітарно-епідемічним станом територіальних органів управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в АРК та областях.

Відповідно до п.п. 1.1 Положення про лікарсько-трудову комісію, затвердженого наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань та Міністерства охорони здоров*я України від 18 січня 2000 року № 3/6, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, лікарсько-трудові комісії створюються для визначення ступеня тривалої чи постійної втрати працездатності засудженими, установлення на цій підставі можливості працевлаштування у УВП, надання відповідних пільг речового та продовольчого забезпечення згідно з групою інвалідності.

Згіджно п. 4.9 Положення, якщо група інвалідності була установлена особі до її засудження, то чергвий переогляд здійснюється МСЕК органів охорони здоров*я.

Критерії встановлення груп інвалідності визначені Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров*я України № 183 від 07 квітня 2004 року, який втратив чинність на підставі наказу МОЗ України № 561 від 05 вересня 2011 року.

Згідно повідомлення Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області № 5/6336 від 08 серпня 2016 року (а.с. 128) інформацію стосовно того, чи був ОСОБА_2 освідчений лікарсько-трудовою комісією під час перебування у Макіївській ВК №32 на даний час надати неможливо, оскільки відсутній будь-який зв*язок з даною установою виконання покарань, що знаходиться на території м. Макіївка Донецької області, визначеної тимчасово окупованою територією де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до копії рапорту в.о. начальника медичної частини Артемівської УВП УДПтСУ в Донецькій області (№6) № 9/9733 від 07 липня 2016 року (а.с. 93), медична картка на ув*язненого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, звільненого 10 серпня 2012 року в особовій справі відсутня.

У матеріалах справи наявна завірена печаткою закладу охорони здоров*я КУ «ЦРЛ» м. Костянтинівка та підписом заступника головного лікаря копія виписки з історії хвороби ОСОБА_2 за № 2463 (а.с. 77), із зазначенням періоду стаціонарного лікування позивача у хірургічному відділенні №2 ЦРЛ м. Костянтинівки, діагнозу, даних про перенесення операції з ампутації лівої та правої стоп, які згідно відповідної позначки було надано для пред*явлення у комісію МСЕК.

Та обставина, що як до обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді взяття під варту у зв*язку з обвинуваченням у скоєнні злочину, що мало місце 01 жовтня 2002 року, так і під час перебування позивача в установах виконання покарань до 10 серпня 2012 року, група інвалідності ОСОБА_2 не була встановлена, підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК 10 ААБ № 365144 від 05 листопада 2012 року (а.с. 11) та не спростовано відповідачами у справі.

В силу ч.1, п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Виходячи з положень ст. 165 ПК України суми державної та соціальної матеріальної допомоги, державної допомоги у вигляді адресних виплат та надання соціальних і реабілітаційних послуг відповідно до закону, житлових та інших субсидій або дотацій, компенсацій (включаючи грошові компенсації інвалідам, на дітей-інвалідів при реалізації індивідуальних програм реабілітації інвалідів, суми допомоги по вагітності та пологах), винагород і страхових виплат, які отримує платник податку з бюджетів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування та у формі фінансової допомоги інвалідам з Фонду соціального захисту інвалідів згідно із законом віднесено до доходів, які не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Враховуючи викладене та виходячи з контексту наведених норм, суд дійшов висновку про наявність факту заподіяння ОСОБА_2 матеріальної шкоди у вигляді сум неотриманої ним державної соціальної допомоги як інваліду ІІІ групи внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, засудження та застосування до нього запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою, та наявності правових підстав до часткового задоволення даного позову.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди суд виходить з такого.

Правові засади надання державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, визначені Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», який набрав чинності з 01 січня 2005 року. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2, є обґрунтованими починаючи з 01 січня 2005 року.

Згідно п. 8 Постанови КМУ № 561 від 02 квітня 2005 року Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд соціальна допомога встановлюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у такому розмірі: 60 відсотків - інвалідам III групи.

Як вбачається з повідомлення УСЗН Костянтинівської райдержадміністрації (а.с. 113-115, 130-132), згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року № 261 «Про затвердження Порядку призначення та виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» соціальна допомога інвалідам 3 групи встановлена у розмірі 60% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (пункт 8 Порядку).

На обліку в управлінні перебувають особи, які отримують державну соціальну допомогу інвалідам, що призначається на підставі Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» в наступних розмірах:

-2005 рік - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив з 01 січня 130,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 78,00 грн.; з 01 квітня 150,00 грн., розмір допомоги інваліду 90,00 грн.;

-2006 рік - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив з 01 лютого 165,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 99,00 грн.;

-2007 рік - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив з 01 січня 181,50 грн., розмір допомогти інваліду 3 групи 108,90 грн.;

-2008 рік - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив з 01 січня 470,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 282,00 грн.; з 01 квітня 481,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 288,60 грн., доплата - 192,40 грн.; з 01 липня 482,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 289,20 грн., доплата 192,80 грн.; з 01 жовтня 498,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 298,80 грн., доплата 199,20 грн.

З 01.04.2008 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 року № 265, у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат, державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства і дітям-інвалідам, особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною) не досягає прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного прожиткового мінімуму.

-2009 рік - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив 498,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 298,80 грн., доплата 199,20 грн.; з 01 листопада прожитковий мінімум становив 573,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 343,80 грн., доплата 229,20 грн.;

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2009 року № 198 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» було здійснено підвищення державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам з 01 квітня 2009 року - на 7,50 грн., з 01 липня 2009 року - на 14,20 грн., з 01 жовтня 2009 року - на 28,40 грн.

-2010 рік - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив з 01 січня 695,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 417,00 грн., доплата 278,00 грн.; з 01 квітня 706,00 грн., розмір допомоги інваліду З групи 423,60 грн., доплата 282,40 грн.; з 01 липня 709,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 425,40 грн., доплата 283,60 грн.; з 01 жовтня 723,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 433,80 грн., доплата 289,20 грн.; з 01 грудня 734,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 440,40 грн., доплата 293,60 грн.;

-2011 рік - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив з 01 січня 750,00 грн., розмір допомоги інваліду З групи 450,00 грн., доплата 300,00 грн.; з 01 квітня 764,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 458,40 грн., доплата 305,60 грн.; з 01 жовтня 784,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 470,40 грн., доплата 313,60 грн.; з 01 грудня 800,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 480,00 грн., доплата 320,00 грн.;

- - 2012 рік - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив з 01 січня 822,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 493,20 грн., доплата 328,80 грн.; з 01 квітня 838,00 грн., розмір допомоги інваліду З групи 502,80 грн., доплата 335,20 грн.; з 01 липня 844,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 506,40 грн., доплата 337,60 грн.; з 01 жовтня

856,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 513,60 грн., доплата 342,40 грн.; з 01 грудня 884,00 грн., розмір допомоги інваліду 3 групи 530,40 грн.,

доплата 353,60 грн.

Таким чином, розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_2, виходячи з встановлених законом розмірів державної соціальної допомоги інвалідам, що призначається на підставі Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», за період часу з 01 січня 2005 року по 10 серпня 2012 року включно складає:

-2005 рік з січня по березень (78 грн. х 3 міс.) 234 грн. + з квітня по грудень (90 грн. х 9 міс.) - 810 грн., усього 1044 грн.;

-2006 рік січень 90 грн., з лютого по грудень (99 грн. х 11 міс.) - 1089 грн., усього 1179 грн.;

-2007 рік з січня по грудень (108,90 грн. х 12 міс.) 1306,80 грн.;

-2008 рік з січня по березень (282 грн. х 3 міс.) 846 грн. + з квітня по червень (841 грн. х 3 міс.) 1443 грн. + з липня по вересень (482 грн. х 3 міс.) 1446 грн. + з жовтня по грудень (198 грн. х 3 міс.) 1494 грн., усього 5229 грн.;

-2009 рік з січня по жовтень (498 грн. х 10 міс.) 4980 грн. + з листопада по грудень (573 грн. х 2 міс.) 1146 грн. = 6126 грн., а також доплата 150,30 грн., усього 6276,30 грн.;

-2010 рік з січня по березень (695 грн. х 3 міс.) 2085 грн. + з квітня по червень (706 грн. х 3 міс.) 2118 грн. + з липня по вересень (709 грн. х 3 міс.) 2127 грн. + з жовтня по листопад (723 грн. х 2 міс.) 1446 грн. + за грудень 734 грн., усього 8510 грн.;

-2011 рік - з січня по березень (750 грн. х 3 міс.) 2550 грн. + з квітня по вересень (764 грн. х 3 міс.) 4584 грн. + з жовтня по листопад (784 грн. х 2 міс.) 1568 грн. + за грудень 800 грн., усього 9502 грн.;

-2012 рік з січня по березень (822 грн. х 3 міс) 2466 грн. + з квітня по червень (838 грн. х 3 міс.) - 2514 грн. + за липень 844 грн., з 01 по 10 серпня (844 грн. / 31 день х 10 днів) 272,26 грн. , усього 6096,26 грн.

Загальний розмір матеріальної шкоди, яка на думку суду підлягає до відшкодування на користь ОСОБА_2 за період часу складає з 1 січня 2005 року по 10 серпня 2012 року включно 39 143 грн. 36 коп.

Наведений у позовній заяві та заявах про збільшення розміру позовних вимог ОСОБА_2 розрахунок матеріальної шкоди, здійснений виходячи з розміру мінімальної соціальної допомоги особам, що втратили працездатність, на час звернення до суду та ухвалення рішення у справі, суд не бере до уваги, оскільки такий порядок визначення розміру завданої шкоди не передбачений законодавством України щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та суперечить положенням ст. 22 ЦК України, що визначає право особи на відшкодування доходів, які б вона могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Представник позивача, який зазначав у судовому засіданні про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», не підтримав у подальшому таке клопотання та наполягав на розмірі завданої позивачеві шкоди за розрахунком у позовній та уточнюючих заявах. На переконання суду, визначений судом розмір матеріальної шкоди у вигляді сум неотриманої ОСОБА_2 державної соціальної допомоги як інваліду ІІІ групи у вказаний період часу з огляду на положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації не підлягає.

Також, суд вважає, що матеріальна шкода підлягає до відшкодування на користь позивача, починаючи з 1 січня 2015 року саме по день зміни відносно позивача запобіжного заходу, що мало місце 10 серпня 2012 року, оскільки після цієї дати позивач не був позбавлений можливості підтвердити свою інвалідність та у встановленому законом порядку на загальних підставах звернутися за призначенням соціальної допомоги.

При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_3 Донецької області про те, що позивач в даному випадку сам не скористався своїм правом на встановлення ступеня каліцтва та групи інвалідності, у зв*язку з їх необґрунтованістю.

Також, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_3 Донецької області на відсутність судового рішення, яке б встановлювало протиправність бездіяльності державного органу по відношенню до прав та свобод позивача у справі, оскільки згідно положень ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, тощо, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою КМУ від 03 серпня 2011 року № 845, згідно вимог п.п. 35, 36 якого казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) зокрема шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. В разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувані подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджету на зазначену мету.

За таких обставин, слід стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку ОСОБА_4 управління державного казначейства України в Донецькій області на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 39 143,36 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку ОСОБА_4 управління Державної казначейської служби України у Донецькій області на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 38 843 (тридцять вісім тисяч вісімсот сорок три) гривні 36 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 19 грудня 2016 року. Повний текст рішення суду виготовлений 26 грудня 2016 року.

Суддя: