АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/14508/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції поверхово підійшов до розгляду справи, неповно з'ясував обставини справи та дійшов безпідставного висновку про недоведеність його позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання ОСОБА_2 не з'явилась, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі ордеру ОСОБА_1 була надана квартира АДРЕСА_1.

03 квітня 2012 року квартира АДРЕСА_2 була приватизована на трьох осіб ОСОБА_1, його сина - ОСОБА_5, та онука - ОСОБА_6 в рівних долях (а.с.69).

Відповідно до довідки форми №3 від 22 червня 2016 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва, у вказаній квартирі зареєстровано три особи: ОСОБА_1 - з 12 травня 2011 року, його онук ОСОБА_6 - з 12 травня 2011 року, та дружина сина, мати онука - ОСОБА_2 - з 12 травня 2011 року (а.с.3).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з сином позивача ОСОБА_5, який є співвласником спірної квартири (а.с.51). Від шлюбу вони мають спільну дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який також є співвласником спірної квартири (а.с.57-58).

В липні 2016 року ОСОБА_1 порушив перед судом питання про усунення йому перешкод у користуванні його власністю та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що реєстрація відповідачки змушує його нести додаткові витрати по оплаті квартирної плати, перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню належним йому майном.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

При цьому, ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі понад один рік без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2, яка є дружиною сина позивача - ОСОБА_5, який є співвласником спірної квартири, за згодою останнього та позивача з 12 травня 2012 року зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який також є співвласником вказаної квартири.

Відтак, ОСОБА_2 вселилася до вказаної квартири, як член сім'ї власників житла.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте, в порушення вищевказаних норм, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що йому потрібна окрема кімната, а тому він просить позбавити ОСОБА_2 права користування жилим приміщенням, як безпідставні.

Колегія суддів також враховує положення ст.3 ЦК України та вважає, що ухвалене у справі рішення відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а саме є справедливим, добросовісним та розумним.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

При цьому, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів на спростування висновків суду, а лише містить посилання на тяжкі життєві обставини останнього.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль