03.06.2016 Єдиний унікальний № 371/383/16-ц
Провадження 2/371/267/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Гаврищука А.В.,

за участю секретаря Смиченка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миронівка в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2 до Миронівської районної державної адміністрацї, Відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області, Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Коритище» про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Миронівського районного суду Київської області із позовом до Миронівської районної державної адміністрації, Відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області, Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Коритище» про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування, посилаючись на те, що 16 листопада 2002 року померла її сестра ОСОБА_3. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, із права на земельну частку (пай) в колективному сільськогосподарському підприємстві імені Стрільця села Коритище Миронівського району Київської області розміром 4.76 умовних кадастрових гектарів, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, будучи спадкоємцем другої черги спадкування (згідно ст. 530 ЦК УРСР чинного на момент виникнення права на спадкування) у жовтні 2015 року дізналася, що ОСОБА_3 було включено до списку громадян-членів сільськогосподарського підприємства, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю. Згідно законодавства, чинного на момент виникнення права на земельну частку (пай), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

Таким чином, спадкодавиця мала право на отримання у власність земельну частку (пай), вказане право не припинилося внаслідок її смерті, а тому позивач просить її позовні вимоги задовольнити та:

-встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті її сестри ОСОБА_3;

-визнати за нею право на земельну частку (пай) в колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Стрільця с. Коритище, Миронівського р-н., Київської обл., розміром 4,76 умовних кадастрових гектарів, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_3, яка померла 16.11.2002.

Позивач у судове засідання не зявилася, про час, день та місце розгляду повідомлена належним чином.

Представник позивача - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів та підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, у своїх усних поясненнях зазначила, що дійсно позивачу стало відомо про право на земельну частку (пай) її сестри лише у 2015 році, до цього часу позивач вказаною ділянкою не розпоряджалася та не претендувала на неї. Стосовно того, що позивач розпорядилася майном сестри після її смерті, то представник зазначила, що власне майна у спадкодавці не було, а її одяг та книжки, які їй дуже подобалися, сестра роздала сусідам.

Представник Миронівської районної державної адміністрації у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує.

Представник СТОВ «Коритище» у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, при вирішенні спору покладається на розсуду суду.

Представник Відділу Держгеокадастру у Миронівському районі у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник Коритищенської сільської ради у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, при вирішенні спору покладається на розсуду суду.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи із такого.

Судом встановлено, що 16.11.2002 у Святошинському психоневрологічному інтернаті (м. Київ, вул. Крамського, 16) померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-БК №493352 від 16.11.2002, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 16.11.2002, актовий запис про смерть №18136 (а.с. 13).

Згідно довідки вказаного медичного закладу №510 від 13.10.2015 ОСОБА_3 дійсно мешкала, була зареєстрована постійно за адресою м. Київ, вул. Крамського, 16, з 12.05.1997 року по день смерті 16.11.2002 року (а.с. 68).

Позивач ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_3, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 СК України №7 (а.с. 10), свідоцтвом про народження ОСОБА_4 серія ЯГ №811719 від 30.05.1952, виданого в с. Коритище Старченківського району Київської області (а.с. 11), свідоцтвом про укладення шлюбу від 03.03.1973 серія І-БК №258740 (а.с. 12).

У встановлений законом шестимісячний строк позивач до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернулась, заповіту на її ім'я спадкодавицею складено не було, що вбачається із матеріалів спадкової справи (а.с. 61-90).

Згідно списку громадян-членів сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серія КВ від 27 жовтня 1995 року, який був виданий КСП ім. Стрільця села Коритище Миронівського району Київської області на підставі рішення Коритищенської сільської ради народних депутатів від 24 лютого 1995 року №3 ХІІ скликання, та зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №14, ОСОБА_3 було включено до даного додатку за №204 /а.с. 14-20/. Проте до дня смерті ОСОБА_3 не одержала сертифікату на право на земельну частку (пай).

Відповідно до довідки СТОВ «Коритище» № 23 від 11 листопада 2015 року згідно протоколу №1 загальних зборів від 17 лютого 1996 року колгосп ім. Стрільця реорганізовано у Акціонерне товариство сільськогосподарського підприємства «Коритище». Відповідно до протоколу № 1 від 24 лютого 2000 року АТСП «Коритище» реорганізовано у СТОВ «Коритище», яке є правонаступником всіх попередніх організацій /а.с. 27/.

Відповідно до Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», починаючи із 1995 року в Україні розпочалося розпаювання земель, що перебували у колективній власності.

Згідно із п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Відповідно до п. 1 вказаного Указу паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Згідно із п. 5 зазначеного Указу видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку. Право особи на земельну частку може бути визнано в судовому порядку, рішення суду за вимогами зазначеного закону є документом, що посвідчує таке право.

Згідно із ст. 5 вказаного закону сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку; приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Відповідоно до п. 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року № 122. У разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв). На підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада або райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про: коригування проекту землевпорядною організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У разі неприйняття сільською, селищною міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку.

Згідно із п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2014 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України у тому числі й у випадку коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Згідно листа Відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської № 27-1021-0.4-2599/2-15 від 21.10.2015 відповідно до ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів /а.с. 26/.

Після звернення позивача до Миронівської районної державної адміністрації з приводу вирішення питання про можливість видачі сертифікату на право власності на земельну частку (пай), Миронівська РДА Київської області листом №6/14-4823 від 12.11.2015 фактично відмовила позивачеві у задоволенні її заяви та рекомендувала звернутися до суду /а.с. 25/.

Також листом від 15.01.2016 за №01-29/38 Відділ Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області повідомив позивача, що згідно листа Держгеокадастру України від 11.01.2016 №6-28-0.22-201/2-16 та коефіцієнта 1,756 згідно Постанови КМУ від 31.10.2011 року №1185, вартість земельної частки (паю) КСП ім. Стрільця по Коритищенській сільській раді складає 179 629 грн. за пай. Середньо кадастровий розмір земельної частки (паю) становить 4,76 ум.кад.га /а.с. 28/.

Встановленим судом фактам відповідають правовідносини щодо набуття права на земельну частку (пай) в колективному сільськогосподарському підприємстві та регулюються нормами Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року № 122 та норми Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». А правовідносини щодо набуття права на спадщину регулюються нормами ЦК УРСР в редакції, чинній на момент виникнення таких правовідносин.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкові права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифікат на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акту на колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкоємців на земельну частку (пай), суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин ЗК України 1990 року, відповідні норми Указу Президента України від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»

Згідно ст. 530 ЦК УКРСР, яка була чинною на момент виникнення права на спадкування, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3, спадкоємство здійснюється за законом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Вказана позиція суду цілком узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеною у справі 6-167цс 12 від 06.02.2013 за результатами перегляду судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу

Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Викладена правова позиція Верховного Суду України міститься у постанові, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, тому є обов'язковою до застосування судом під час розгляду цивільних справ з аналогічних питань.

Воля позивача не знайшла свого вираження шляхом подачі заяви до нотаріуса у строки визначені законом, у звязку із чим 31.10.2015 та повторно 18.11.2015 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що окрім іншого позивач пропустила шестимісячний строк на прийняття спадщини після смерті своєї сестри (а.с. 22,90).

До суду із позовною заявою про поновлення строку на прийняття спадщини позивач не зверталася.

Жодних дій, які б свідчили про прийняття позивачем спадщини за законом, вона не вчинила, що відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР, є фактичною відмовою від спадщини за законом.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи ОСОБА_3, у матеріалах справи відсутні будь-які дані про належне їй майно, яким могла би розпорядитися її сестра (а.с. 61-90).

Твердження представника позивача, що ОСОБА_1 розпорядилася належним ОСОБА_3 одягом, роздавши його сусідам, жодними доказами не підтверджується, представник не клопотала перед судом про допит таких осіб аби довести вказані обставини, хоча таке право їй було розяснено.

Довідка СТОВ «Коритище» №7 від 30.05.2016 свідчить лише про те, що ОСОБА_3 була членом товариства і мала право на момент смерті на отримання земельної частки (паю), однак жодним чином не доводить факту прийняття спадщини її сестрою та факту розпорядження нею вказаною земельною ділянкою (а.с. 103).

Неналежним доказом також являється довідка, видана Виконавчим комітетом Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області від 17.12.2015 №02-33/208, оскільки ОСОБА_3 на території Коритищенської сільської ради не проживала та не була зареєстрована з 12.05.1997. Тобто, орган місцевого самоврядування, видаючи вказану довідку, явно перевищив свої повноваження. З огляду на фактичні обставини справи виконавчий комітет видав довідку стосовно майна громадянки, яка померла 19 років тому, не була зареєстрована на території сільської ради та не мала на території ради жодного рухомого чи нерухомого майна. Крім того, у вказаній довідці не зазначено, на якій правовій підставі виконавчий комітет надає вказану довідку та не зазначено, звідки взята подібна інформація, яке джерело її походження (а.с. 102.).

Пояснення представника позивача щодо книг, які начебто належали ОСОБА_3, які вона не читала, але вони їй дуже подобалися і якими в подальшому розпорядилася її сестра, виглядають надуманими та жодними доказами не підтверджуються.

Таким чином твердження представника позивача, що позивач спадщину прийняла та розпорядилася нею, суперечить фактичним обставинам справи та поясненням самого представника позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 58, 59 та 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин суд вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами порушення відповідачами її прав.

Такий висновок суду ґрунтується на повному, всебічному та неупередженому вивченні всіх обставин справи та оцінки їх на основі свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

На підставі викладеного та керуючись статтями 10, 15, 60, 212, 213, 214, 215, 216 ЦПК України, ст. 530, 549 ЦК УРСР суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, особи, які брали участь у справі однак були відсутні під час проголошення рішення, мають право його оскаржити протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 03.06.2016.

30.05.2016 Єдиний унікальний № 371/383/16-ц

Провадження 2/371/267/16

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

30 травня 2016 року Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Гаврищука А.В.,

за участю секретаря Смиченку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миронівка в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2 до Миронівської районної державної адміністрацї, Відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області, Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Коритище» про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

Зважаючи на те, що для виготовлення повного тексту рішення необхідний певний час суд, керуючись ч. 3 ст. 209 ЦПК України, оголошує вступну та резолютивну частини рішення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 10, 15, 60, 212, 213, 214, 215, 216 ЦПК України, ст.ст. 530, 549 ЦК УРСР, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, особи, які брали участь у справі однак були відсутні під час проголошення рішення мають право його оскаржити протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя: А.В. Гаврищук