АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі: Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29.09.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петріцька А.П., Реєстраційна служба Головного управління міністерства юстиції України про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20.01.2015, укладеного між відповідачами у справі та про скасування запису про реєстрацію права власності на вказану квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2016 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петріцька А.П., Реєстраційна служба Головного управління міністерства юстиції України про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Справа № 754/717/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/14016/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про те, що рішення суду ухвалено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач вказує на те, що суд не звернув уваги на той факт, що договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, було укладено з метою приховання майна від реалізації, що вказує на відсутність наміру у учасників правочину створити юридичні наслідки, тобто він є фіктивним. Також, ОСОБА_1 зазначає, що суд порушив процесуальні права позивача відмовивши йому в задоволенні заяв про забезпечення доказів, що мають істотне значення для вирішення справи, суд взагалі виключив із судового розгляду стадії подання доказів та дослідження доказів, та відразу перейшов до розгляду справи по суті, у зв'язку з чим було порушено основоположні принципи судочинства в тому числі ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України. Судом першої інстанції помилково надано оцінку довідці з комунального підприємства про реєстрацію яка жодним чином не підтверджує зняття з реєстрації ОСОБА_2, проте не взято до уваги довідку від ГУДМС України від 22.01.2016, яка свідчить що ОСОБА_2 весь час був зареєстрований за адресою спірної квартири, також судом не досліджено договори на РКО за яким відбувся розрахунок, у зв'язку з чим не можна встановити чи було фактично сплачено кошти за договором. Вважаючи рішення суду необґрунтованим та незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованими, просила залишити його без змін.

Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених позовних вимог, оскільки цілі визначені договором купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 сторонами були досягнуті, та його наслідки настали.

Колегія суддів вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.03.2015 задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок боргу за договором позики від 28.05.2013 суму в розмірі 382628,78 гривень, судові витрати в розмірі 3775,8 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 3000 гривень /т.1 а.с.7-12/.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції м. Києва від 09.06.2015 відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового рішення /т.1 а.с.13/.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 04.11.2015 вбачається, що 20.01.2015 була здійснена державна реєстрація договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_9 на підставі Договору купівлі-продажу від 20.01.2015 /т.1 а.с.14/.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.01.2015 ОСОБА_2 передав (продав) квартиру АДРЕСА_1, у власність ОСОБА_3, а покупець прийняв (купив) у власність квартиру і сплатив за неї обумовлену грошову суму, а саме 755525,00 гривень /т.1 а.с.44-45/.

Позивач стверджує, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки не був спрямований на настання реальних наслідків, а направлений на уникнення від цивільно-правової відповідальності відповідача ОСОБА_2 які виникли із договору позики, укладеного з ним, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_2 в судовому засіданні вказували, що всі наслідки договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 наступили, договір виконаний сторонами повністю, а тому він не містить жодної ознаки фіктивності. На підтвердження вказаних обставин стороною відповідача були надані наступні докази: копія розрахункового документа, що підтверджує перерахування грошових коштів за купівлю квартири відповідачу ОСОБА_2; копія розрахункового документа за посвідчення договору; копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг; копія довідки Деснянського відділення Центру комунального сервісу, щодо лицьового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг /т.1 а.с.67-71/. З довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва від 12.05.2016 вбачається, що на час її видачі власником особового рахунку є ОСОБА_3, проте зареєстрованих осіб на даній житловій площі не має /т.1 а.с.136/.

Крім того судом були допитані в якості свідків сусіди ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які пояснили, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_3. На протязі останнього року проводить там ремонтні роботи і з його слів буде проживати там зі своєю сім'єю. Його брат ОСОБА_2 вже близько трьох років не проживає в квартирі.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 655 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Верховний Суд України в поставові від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14 та постанові від 19.10.2016 у справі 3 6-1873цс16 для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

В даній справі судом встановлено, що сторони правочину погодили істотні умови договору, під час укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу були перераховані грошові кошти, відповідно до суми, погодженої сторонами, право власності за відповідачем ОСОБА_9 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна, відповідач ОСОБА_2 фактично передав відповідачу ОСОБА_9 об'єкт договору - квартиру, звільнивши її та знявшись з реєстраційного обліку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 був знятий з реєстраційного обліку в ході розгляду справи підтверджуються матеріалами справи, згідно даних ГУДМС станом на 21.01.2016 він був зареєстрований в спірній квартирі, проте вказана обставина сама по собі не свідчить про фіктивність правочину, оскільки як вже вказано вище інші істотні умови договору, такі як здійснення оплати та фактична передача майна були здійснені його сторонами. Посилання позивача на ліквідацію банківської установи, в якій була проведена банківська операція відхиляються колегією суддів з огляду на те, що оплата по договору була проведена 21.01.2015 /т.1 а.с.67/, а рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних 06.10.2015 /т.1 а.с.160-162/.

Наявність самого лише судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості не свідчить про фіктивність договору купівлі продажу. До того ж спірний правочин був укладений до прийняття рішення суду та матеріали справи не містять даних про ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду.

За наведених обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що цілі визначені договором купівлі-продажу від 21.01.2015 були досягнуті, його наслідки настали, а представником позивача в судовому засіданні не доведено суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, змагальності і диспозитивності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог.

Твердження позивача про порушення норм процесуального права щодо відмови в задоволенні заяв про забезпечення доказів не знайшли свого підтвердження. Суд першої інстанції в порядку визначеному ст.ст. 135-137 ЦПК України розглянув всі заявлені сторонами клопотання і неправомірності дій при цьому не вбачається. До того ж в порядку ч. 2 ст. 160 ЦПК України головуючий у справі спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи, а згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: