06.12.2016 227/3879/16-ц
30 листопада 2016 року м.Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Здоровиці О.В.,
при секретарі Сисенко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, заочно, в залі суду м. Добропілля цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-
Позивач, від імені якого діє його представник - ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності, звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житлом за адресою м.Добропілля м-н Молодіжний 18/7. В обґрунтування позову вказує, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 з 2016 року. У вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_2, який є сином колишнього власника квартири ОСОБА_4. На теперішній час позивач вимушений сплачувати комунальні послуги з врахуванням того, що у квартирі прописаний відповідач, хоча фактично в ній не проживає, що завдає йому зайвих витрат. Тому, на підставі ст. 391 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: м. Добропілля, м-н Молодіжний, 18/7.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3, в судове засідання не зявились.
Представник позивача надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений, про що в матеріалах справи мається поштове повідомлення. Причину своєї неявки суду не повідомив.
Відповідно до ст.74 ЦПК України, відповідач є належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлений ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та представник позивача не заперечували.
Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.
Згідно договору купівлі продажу квартири від 27.05.2016 року (а.с.7-8) та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 60399849 від 01.06.2016 року (а.с.9-10) квартира за адресою м.Добропілля, м-н Молодіжний, 18/7, належить на праві приватної власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2016 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5 в реєстрі за №692, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив в особисту приватну власність квартиру № 7, яка знаходиться в будинку номер 18, м-н Молодіжний в місті Добропіллі, Донецької області. (а.с.7-8).
На підставі наведеного суд встановив, що квартира, розташована за зазначеною адресою належить на праві приватної власності позивачу.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_2, є сином колишнього власника квартири ОСОБА_4.
З позивачем ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 в родинних відносинах не перебуває та не перебував.
Місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 17.11.2011 року, що підтверджується домовою книгою для прописки громадян (а.с.11-13), копією паспорта відповідача (а.с.17) та повідомленням з виконавчого комітету Добропільської міської ради №05/3083-10/01/02 від 27.10.2016 року (а.с.20).
Тобто, судом встановлено, що у вказане житлове приміщення відповідач був вселений як член сім»ї колишнього власника ОСОБА_4, який втратив право володіння вказаною квартирою в травні 2016 року у зв»язку з продажем цієї квартири.
З акту ТОВ «Добропільське експлуатаційне підприємство № 2» № 237 від 30.06.2016 року, вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає більше одного року (а.с.3).
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї.
Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння.
За правилами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є членом сім»ї колишнього власника квартири за адресою м. Добропілля, м-н Молодіжний, 18/7 і був вселений у вказану квартиру зі згоди саме колишнього власника, а також те, що чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов»язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 391 ЦК України.
Керуючись ст.391 ЦК України, ст. ст. 213-215, 224 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задовольнити.
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Донецька обл. м. Добропілля, мікрорайон МолодіжнийАДРЕСА_3.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку в загальному порядку У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Копію рішення направити відповідачу, для відома.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 30 листопада 2016 року. З повним текстом рішення сторони можуть бути ознайомлені 06 грудня 2016 року.

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Головуючий суддя О.В. Здоровиця