Справа №488/2288/15-ц 03.11.2016 03.11.2016 03.11.2016
Провадження №22-ц/784/1929/16
Справа № 488/2288/15-ц Головуючий першої інстанції: Селіщева Л.І.
Провадження № 22-ц/784/1929/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Темнікової В.І.

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.

за участю: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 24 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_2 (до розірвання шлюбу - ОСОБА_4) Н.Ю. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позивачка зазначала, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 2000 року по 07 вересня 2015 року. Від даного шлюбу мають двох дітей доньку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивачка вказувала, що за час перебування у шлюбі вони з відповідачем за спільні сумісні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, яка була оформлена на ім'я відповідача. Крім цього, за час шлюбу були заощаджені грошові кошти на загальну суму 27 298,87 доларів США, що еквівалентно 575 593,62 грн., які відповідач розмістив на депозитних рахунках 2164 та 8696 в ПАТ КБ Приватбанк, відкривши їх на своє ім'я. Посилаючись на викладене, та відсутність домовленості про поділ спільного сумісного майна подружжя, позивачка просила визнати за нею 1/2 частину вищевказаного майна.

В подальшому позовні вимоги ОСОБА_2 неодноразово змінювала, зазначивши, що за час шлюбу крім вищевказаного майна також були придбані садовий будинок № 94,161 разом із господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в СТ Ожарське, у с. Галицинове Жовтневого району Миколаївської області, та земельна ділянка за цією ж адресою, які також були оформлені на ім'я відповідача. Остаточно просила визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного нею нерухомого майна. Також, посилаючись на те, що відповідач самостійно розпорядився коштами, знятими ним 23 лютого 2015 року з депозитного рахунку, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь належну їй 1/2 частину грошових коштів, які знаходились в ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунках ОСОБА_4 за договорами банківського вкладу в сумі 17 298,87 доларів США з урахуванням сплачених відсотків, а саме 8938,19 доларів США, що еквівалентно 241 777грн. 90коп. (а.с. 138-139).

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував щодо визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірних квартири, садового будинку та земельної ділянки, проте, заперечував щодо поділу грошових коштів, мотивуючи це тим, що вказані грошові кошти були зняті з депозитного рахунку та використані на потреби сім'ї за домовленістю із позивачкою.

Рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 24 травня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_2;

- 1/2 частину садового будинку № 94, 161 з господарськими та побутовими будівлями і спорудами у Садівничому товаристві "Ожарське", у с. Галицинове Жовтневого району Миколаївської області;

- 1/2 частину земельної ділянки № 94, 161, площею 0,08 га, для ведення садівництва, яка знаходиться у Садівничому товаристві "Ожарське", в с. Галицинове Жовтневого району Миколаївської області.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 224 554грн.14 коп.

Стягнуто з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 3398грн.00коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, не погодившись з рішенням суду в частині стягнення з нього грошових коштів та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просив змінити рішення та відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з нього грошових коштів у розмірі 224554 грн. 14 коп., а в іншій частині рішення залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно положень ст. 22 КпШС УРСР, ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС УРСР, ч. 1 ст. 70 СК України за загальним правилом у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони з 05 серпня 2000 року перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей: доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_8, 23.10.2007 року (а.с.8-10). Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 211).

В період шлюбу подружжям ОСОБА_8 за сумісні кошти придбано наступне нерухоме майно:

- квартира АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_4 в Миколаївському МБТІ за № 4764 від 19.09.2000р. на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2000 року № 2834-Л, зареєстрованого на Універсальній Товарно - сировинній Біржі, (а.с.20);

- садовий будинок № 94,161 з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Галицинове, СВТ "Ожарське", право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 144 від 21.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області, (а.с.93-94);

- земельна ділянка № 94,161, площею 0,0800 га, що знаходиться за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Галицинове, СВТ "Ожарське" за межами населеного пункту, надану для ведення садівництва, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу № 145 від 21.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області, (а.с.107-108).

Враховуючи викладене, суд відповідно до ст. 22, ч. 1 ст. 28 КпШС УРСР, ст.ст. 60, 61, ч. 1 ст. 70 СК України поділив зазначене спільне нерухоме майно подружжя, виділивши у власність позивачки 1/2 його частину.

Рішення суду в частині поділу вищевказаного нерухомого майна апелянт не оскаржував, а тому в цій частині воно не було предметом апеляційного перегляду.

Задовольняючи вимоги позивачки про стягнення з ОСОБА_4 224554грн. 14коп., що еквівалентно 8938,19 доларів США, та складає 1/2 частину грошових коштів, які знаходились в ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунку ОСОБА_4 за договором банківського вкладу в сумі 17 298,87 доларів США з урахуванням сплачених відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач самостійно розпорядився цими коштами не на потреби сімї.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду не можна.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір депозитного вкладу № SAMDNWFD000, відповідно до якого на банківському рахунку було розміщено 17298,87 доларів США (а.с. 15-17).

Згідно наданої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації про стан та рух коштів на рахунках, відкритих на імя ОСОБА_4 на підставі депозитних договорів, договір № SAMDNWFD000 було розірвано 23 лютого 2015 року та сума вкладу з нарахованими процентами в загальному розмірі 17876,37 доларів США була переведена на картковий рахунок відповідача (а.с. 127).

В цей же день - 23 лютого 2015 року - між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір депозитного вкладу № SAMDNWFD800, відповідно до якого на банківському рахунку було розміщено 10000 доларів США (а.с. 12-14). Даний депозитний договір було розірвано відповідачем 25 травня 2015 року. Загальна сума вкладу із нарахованими процентами становила 10 457,30 доларів США (а.с. 127).

Відповідач не заперечував, що грошові кошти, які знаходились на депозитних рахунках ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», були спільною власністю його і позивачки.

За такого, судом вірно встановлено, що відповідно до ст. 60 СК України до складу спільного майна подружжя належали грошові вклади, які знаходились на депозитних рахунках відповідача в ПАТ КБ "Приватбанк".

Проте, проведений місцевим судом поділ цього спільного майна подружжя не відповідає обставинам справи, а тому не можна вважати його правильним.

Так, згідно розяснень, викладених у пунктах 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" встановлено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Між тим, всупереч викладеному, судом першої інстанції не було встановлено коли саме сторони припинили спільне ведення господарства.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

В суді апеляційної інстанції сторони не дійшли згоди щодо часу фактичного припинення ними спільного ведення господарства: за твердженням позивачки це сталося у січні-лютому 2015 року, тоді як відповідач наполягав на тому, що спільне господарство вони вели до листопада 2015 року.

Допитані судом свідки також дали суперечливі пояснення з даного питання.

Разом з тим, з досліджених судом апеляційної інстанції письмових доказів матеріалів цивільних справ за позовами ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів на утримання дітей - вбачається, що фактично подружні стосунки сторін станом на 22 травня 2015 року дату звернення ОСОБА_9 із позовом про розірвання шлюбу - були припинені, хоча сторони тривалий час продовжували проживати за однією адресою, проте, спільне господарство не вели (а.с. 208-214).

Таким чином, на час розірвання ОСОБА_4 депозитного договору № SAMDNWFD000 із сумою вкладу з нарахованими процентами в загальному розмірі 17876,37 доларів США - 23 лютого 2015 року сторони ще проживали однією сімєю та вели спільне господарство. Оскільки в цей же день між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір депозитного вкладу № SAMDNWFD800, відповідно до якого на банківському рахунку було розміщено 10000 доларів США, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що різниця між вищезазначеними сумами була витрачена на потреби сімї. Належних, допустимих та безспірних доказів витрачання ОСОБА_4 вказаних коштів на свій розсуд проти волі позивачки і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби матеріали справи не містять.

За такого, висновок суду, що до складу спільного майна подружжя, яке підлягає поділу, належать грошові кошти в розмірі 17876,37 доларів США - є помилковим.

Між тим, до складу спільного майна подружжя, що підлягає поділу, належать грошові кошти в розмірі 10 457,30 доларів США, що знаходились на банківському рахунку за договором депозитного вкладу № SAMDNWFD800, що був розірваний відповідачем 25 травня 2015 року.

Так, згідно положень ст. 65 ЦК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Враховуючи, що договір депозитного вкладу № SAMDNWFD800 був розірваний відповідачем вже в той час, коли сторони фактично припинили ведення спільного господарства, а матеріали справи не містять доказів того, що відповідач передав позивачці її частину грошових накопичень, колегія суддів вважає, що позивачкою доведено факт витрачання цих коштів ОСОБА_4В на свій розсуд і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, тоді як відповідачем зазначені обставини не спростовані.

Виходячи з положень ч.1 ст.70 СК України щодо рівності часток подружжя у спільній власності, частка кожної зі сторін в цих коштах складає по 5228,65 доларів США (10 457,30 доларів США : 2), що за курсом НБУ на час ухвалення рішення судом першої інстанції становить по 131 362грн. 51коп.

За таких обставин, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 131 362грн. 51коп., що відповідає її частині у грошових накопиченнях.

Оскільки суд першої інстанції на зазначене належної уваги не звернув, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст.309 ЦПК України рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення коштів у повному обсязі - є необґрунтованими, оскільки переконливими доказами зазначені обставини не доведено..

Згідно положень ч.ч. 1, 5 ст.88 ЦПК України, враховуючи принцип пропорційності розміру відшкодування судових витрат відповідно до розміру задоволених позовних вимог, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь позивачки судового збору підлягає зміні, шляхом зменшення розміру відшкодування судового збору з 3398грн.00коп. до 2518грн. 82коп.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 24 травня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів змінити, зменшивши розмір коштів, що підлягають стягненню з 224 554грн.14 коп. до 131 362грн. 51 коп. (сто тридцять одна тисяча триста шістдесят дві гривні пятдесят одна копійка).

Рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 24 травня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судового збору змінити, зменшивши його розмір з 3398грн.00коп. до 2518грн. 82коп. (дві тисячі пятсот вісімнадцять гривень вісімдесят дві копійки).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Суддя Т.С. Довжук

Суддя В.І. Темнікова