АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар Костюк Л.С.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю подружжя та припинення прав на нього, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, подану в її інтересах адвокатом ОСОБА_1, на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 08 вересня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в остаточній редакції якого збільшила предмет позову, змінила підстави вимог та просила як особисте майно виділити їй транспортні засоби, сільськогосподарську техніку та інше рухоме майно, припинивши право власності на нього ОСОБА_2 Зазначала, що після укладення з відповідачем 29 липня 2009 року в Республіці Італія шлюбу за її особисті кошти в сумі 893 868,50 грн. було набуте спірне майно, право на яке зареєстровано за відповідачем. Вважала, що з урахуванням джерел набуття спірного майна та відсутність в цей час доходів у ОСОБА_2 слід виділити спірне майно в її особисту власність, припинивши право на нього відповідача.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 08 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частки:

●автомобіля марки VOLKSWAGEN POLO A05, vin WVWZZZ6RZCY521188, д.н.з. НОМЕР_1, вартістю 209 800 грн.;

№ 22-ц/794/1367/16р. Головуючий у 1 інстанції: Телешман О.В.

Категорія : 48 Доповідач: Лисак І.Н.

●комбайна Лаверда М132 D, заводський номер 1134708, номерний знак 14158СЕ, вартістю 173 000 грн.;

●зернової жатки марки Лаверда F-1, шасі №233357, вартістю 9 100 грн.;

●жатки на кукурудзу, 4рядну, марки «Капелло L File», вартістю 33 300 грн.;

●кукурудзозбирального агрегату марки «Ама», тип ТМ-8, номер К5074, вартістю 28 200 грн.;

●сівалки на кукурудзу на 4 рядки, модель Моносем, типу PNU, номер 483517, вартістю 15 600 грн.;

●сівалки «Дамакс DA MT/3:3» трьохметрової з насадками, вартістю 51 500 грн.;

●трактора «Білорус МТЗ892», заводський номер 90815678, двигун №623111, номерний знак 10386СЕ, вартістю 270 500 грн.;

●сушки італійського виробництва, модель «Педротті», 1990 року випуску, номер мотора 490, вартістю 62 000 грн.;

●культиватора «Mainardi», 1989 року виготовлення, на 4 смуги для кукурудзи, вартістю 8 900 грн.;

●цистерни з чорних металів ємністю 5 тон вартістю 2 800 грн.;

●трьохкорпусних оборотних плугів виробництва Туреччини, вартістю 70 000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_4 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Вважає, що приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції неповно зясував обставини справи та невірно застосував норми матеріального права, не врахував правові позиції Верховного Суду України по аналогічним правовідносинам, за якими за підтвердженими відповідачем обставинами набуття спірного майна за особисті кошти позивача слід було визнати право на нього за позивачем та припинити право на нього відповідача.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі як законне та обґрунтоване. Спростовує обґрунтування апеляційної скарги набуттям спірного майна за рахунок заробітної платні ОСОБА_4, що в розумінні ч.2 ст.61 СК України є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а ч.1 ст.60 СК України не передбачає обмеження прав іншого подружжя на набуте за таких обставин у шлюбі майно.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, про те не обмежений її доводами, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Такі обставини, як перелік спірного майна, його вартість та період набуття під час перебування сторін у шлюбі, реєстрація на імя ОСОБА_2 вірно встановлені судом першої інстанції, сторонами визнаються та не заперечуються.

Остаточні обґрунтування позовної заяви та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно вирішальним є не тільки факт його набуття в період шлюбу, а й джерела за рахунок спільних сумісних коштів або спільної праці подружжя. Відсутність джерела доходів та спільної праці у ОСОБА_2 під час придбання майна давало суду підстави про визнання спірного майна особистою власністю ОСОБА_4, а застосування судом норм ст.71 СК України та ст.365 ЦК України є безпідставними, по-скільки позивачем у вересні 2016 року були збільшені позовні вимоги та обставини звернення до суду із поділу спільного сумісного майна на припинення права на нього.

Як вбачається із уточненої позовної заяви від 08.09.2016 року, яка неоскарженою ухвалою суду першої інстанції того ж дня була прийнята до розгляду (т.1,а.с.259-267), позивач збільшив предмет позову з половини його частки на усю, а також змінив підстави позовних вимог із поділу спільного сумісного майна на визнання його особистою власністю подружжя, на що норми ст.71 СК України та ст.365 ЦК України не поширюються.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення на це звернуто уваги не було, що призвело до порушення засад диспозитивності цивільного процесу та застосування норм матеріального права, які не поширюються на спірні правовідносини, й в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення і ухвалення нового.

Вирішуючи позовні вимоги із заявлених підстав колегія суддів виходить з наступного.

На підставі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його, порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно цієї статті цивільні права та обов'язки можуть виникати з договорів та інших правочинів, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування, або з рішення суду.

В силу ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1.1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

2.Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

3.Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

4.Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

5.Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

6.Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

7.Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно розяснень, викладених в абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

В абз.2 п.24 цієї Постанови зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, право спільною сумісної власності подружжя в рівних частках на набуте під час шлюбу майно презюмується, а згідно підстав та обґрунтувань заявлених вимог про визнання права особистої власності подружжя є обовязок доведення з боку позивача обставин, передбачених п.3 ч.1 ст.57 СК України, а саме придбання майна за кошти, що належали їй особисто.

До особистих коштів позивач відносить доходи, зазначені у виписці по рахунку соціального забезпечення та його перекладу (а.с.93-94), за якими ОСОБА_4 в період з 01.06.2008 року по 31.12.2014 року отримала заробітну плату (дохід) в сумі 46 034,76 Євро, що у передбачений процесуальним законом спосіб відповідачем не спростовано.

Перебування з 29 липня 2009 року в шлюбі й набуття в цей період спірного майна за визначеною здобутими в судовому засіданні доказами його вартості за рахунок отриманої заробітної плати сторонами визнається, не заперечується й не спростовується, отже з урахуванням засад змагальності, диспозитивності цивільного процесу та ст.179 ЦПК України дослідженню наявними в матеріалах справи доказами не підлягають.

В силу ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі ч.2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

На підставі ч.1 ст.64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, віднесення набутого за кошти від заробітної плати одного з подружжя до спільної сумісної власності також презюмується законом та не залежить від відсутності в іншого подружжя доходу, а зазначений факт перебування іншого подружжя на обліку в якості безробітного пояснює поважність причини відсутності доходу.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції ст.3607 ЦПК України щодо обовязкового врахування правових позицій Верховного Суду України від 03 червня 2015 року по справі 6-38цс15, від 01 липня 2015 року по справі №6-612цс15, від 16 грудня 2015 року по справі 6-2641цс15 як на підставу задоволення вимог не заслуговують на увагу, оскільки ухвалені з урахуванням обставин набуття майна за рахунок інших джерел, відмінних цій справі обставинам, проте разом із постановою від 07 вересня 2016 року по справі 6-801цс16 зводяться до необхідності при визначені права спільної сумісної власності подружжя на майно встановлення, крім іншого, і походження коштів, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що спірне майно, набуте за рахунок заробітної плати ОСОБА_4, згідно ч.2 ст.61 СК України не належить до її особистої власності, будь-яких договорів з ОСОБА_2 щодо спільного визначення іншого його статусу не надано, а з набуттям його під час шлюбу із джерел, які не входять в перелік ст.57 СК України, закон презюмує віднесення до спільного майна подружжя.

Враховуючи відсутність вимог щодо поділу спірного майна подружжя з інших підстав, позовні вимоги підлягають відхиленню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану в її інтересах адвокатом ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 08 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю подружжя та припинення прав на нього відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий :

Судді :