Справа № 182/1936/16-ц
Провадження № 6/0182/59/2016
У Х В А Л А

Іменем України

14.04.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Тихомирова І.В.

секретаря - Рахуба О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі подання державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1, суд

встановив:

Державний виконавець відділу Державної виконавчої служи Нікопольського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 звернулася до суду з поданням щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним аліментних зобовязань.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на її виконанні знаходиться виконавче провадження № 50189251 згідно виконавчого листа № 2/439/253, виданого 20 серпня 2012 року Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини усіх видів його заробітку.

Боржник рішення суду виконує частково, однак аліменти ним були сплачені лише у листопаді 2015 року у розмірі 1 499,46 грн.

Тому, 01 березня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до відділу Державної виконавчої служби Нікопольського міськраонного управління юстиції з заявою про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Враховуючи наведені обставини, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції просить суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним аліментних зобовязань.

Суд, розглянувши подання, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як встановлено судом, на виконанні держаного виконавця відділу Державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 знаходиться виконавче провадження № 50189251 згідно виконавчого листа № 2/439/253, виданого 20 серпня 2012 року Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини усіх видів його заробітку, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 11 лютого 2016 року (а.с.2).

З подання вбачається, що ОСОБА_5 рішення суду виконує частково, однак аліменти ним були сплачені лише у листопаді 2015 року у розмірі 1 499,46 грн. Станом на 29 березня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 становить 9 775,00 грн. (а.с.6)

Проте, державним виконавцем не надано суду жодних доказів які свідчили б про те, що боржник навмисно ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судом.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними і цьому Пакті.

Пунктом 2 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до пункту 18 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець в процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням суду.

Зі змісту наведених норм вбачається, що законом передбачено тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України лише за умов ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього за рішенням суду, а не за наявності факту невиконання зобов'язань.

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 державний виконавець не прийняв до уваги, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від виконання (ч.1 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», п.18 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, дане подання розглядається судом без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається обовязок доказування.

У зв'язку з цим, державному виконавцю необхідно було надати суду належні та допустимі докази того, що дійсно боржник свідомо не виконував належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково, зокрема докази того, що він має змогу виконувати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

До того ж, державним виконавцем не надано доказів того, що ним були вжиті заходи щодо перевірки майнового стану боржника та проведено розшук майна боржника, оскільки невиконання рішення суду через відсутність доходу, майна на яке може бути звернено стягнення не свідчить про навмисне ухилення від виконання рішення суду та не є достатнім для обмеження у праві виїзду за межі України.

Таким чином, належних доказів, які б свідчили про те, що державний виконавець вчинив всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», що спрямовані на виконання виконавчого листа № 2/439/253; що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, що він ухилявся від виконання своїх боргових зобов'язань та що за час виконання рішення виїжджав за межі України, що призвело до виникнення заборгованості, або безпідставно не з'являвся на виклики державного виконавця, заявником не надано.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає доцільним відмовити державному виконавцю відділу Державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 у задоволенні подання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання аліментних зобовязань.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України», ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 377-1 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні подання державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя: ОСОБА_6