Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Кондора Р.Ю., Кожух О.А.,

за участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» та апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сузіря», Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва, стягнення коштів та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» (далі по тексту - ПАТ «АКБ «Київ»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Сузіря» (далі по тексту - ТзОВ «Сузір?я») про визнання договорів недійсними, відшкодування інвестиційних та інфляційних витрат, 3 % річних та моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22 січня 2008 року між ним та ПАТ «АКБ «Київ» було укладено два договори про участь у Фонді фінансування будівництва (далі ФФБ) №№ 10/2008 та № 12/2008, згідно з якими за ним було закріплено два об'єкти інвестування квартира № 5, загальною площею 44,03 кв.м. та квартира № 18, загальною площею 44,03 кв.м., що розташовані на третьому поверсі житлового будинку по вул. Д.Климпуша в м. Ужгороді в під'їздах №№ 1, 2, секції 6. Загальна вартість обєкта інвестування на момент підписання договору № 10/2008 становила 191 222 грн. 29 коп., загальна вартість обєкта інвестування на момент підписання договору № 12/2008 становила 191 222 грн. 29 коп. Дата введення об'єктів інвестування в експлуатацію була запланована на червень 2008 року.

Забудовником відповідно до договору про організацію спорудження об'єкта будівництва від 20 квітня 2007 року є ТзОВ «Сузір'я».

Посилаючись на те, що обєкти не було здано в експлуатацію до дати, вказаної в договорі, ОСОБА_2 скористався своїм правом виходу з ФФБ та звернувся із заявами від 3 грудня 2008 року про вихід з ФФБ, розірвання вищевказаних договорів та повернення коштів, оскільки відповідачі не виконали свого обовязку щодо будівництва та передачі квартир позивачу, а також не повернули сплачені кошти, позивач просив визнати договори недійсними, відшкодувати інвестиційні та інфляційні витрати, 3 % річних та моральну шкоду.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» та ТзОВ «Сузіря» на користь ОСОБА_2 суму, що складає загальну вартість закріплених вимірних одиниць обєкта інвестування, в розмірі 489 173 грн. 30 коп.; стягнуто солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» та ТзОВ «Сузіря» на користь ОСОБА_2 понесені інфляційні втрати в розмірі 118 017 грн. 95 коп. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 56690 грн. 49 коп.; стягнуто солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» та ТзОВ «Сузіря» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області 12 березня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «АКБ «Київ» на користь ОСОБА_2 вартість вимірних одиниць об'єкта інвестування в розмірі 489 173,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «АКБ «Київ» на користь ОСОБА_2 понесені інфляційні витрати в розмірі 118 017,95 грн. та 3 % від простроченої суми 56 690,49 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою ВССУ від 09.07.2014 року скасовано рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12.03.2014 року, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 листопада 2014 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «АКБ «Київ» на корись ОСОБА_2 вартість вимірювальних одиниць обєкта інвестування в розмірі 489 173 грн. Стягнуто з ПАТ «АКБ «Київ» на користь ОСОБА_2 понесені інфляційні витрати в розмірі 118 017 грн. 95 коп. та 3 % від простроченої суми в розмірі 56 690 грн. 49 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою ВССУ від 18.02.2015 року скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2013 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 листопада 2014 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду позивач неодноразово змінював позовні вимоги та остаточно просив суд: 1) розірвати договори про участь у ФФБ №№10/2008 та 12/2008 від 22.01.2008 року; 2) стягнути солідарно з ПАТ «АКБ «Київ», ТзОВ «Сузіря» та ПАТ АБ «Укргазбанк» на його користь суму загальної вартості закріплених вимірних одиниць обєкта інвестування в розмірі 489 173,30 грн.; 3) стягнути солідарно з ПАТ «АКБ «Київ», ТзОВ «Сузіря» та ПАТ АБ «Укргазбанк» на його користь інфляційні втрати в розмірі 604 109,08 грн. та 3% річних в сумі 97 298,58 грн.; 4) стягнути солідарно з ПАТ «АКБ «Київ», ТзОВ «Сузіря» та ПАТ АБ «Укргазбанк» на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. (Т.3 а.с.143). При цьому вимогу про стягнення вказаних сум з нового відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» (який залучений до розгляду справи ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28.12.2015 року) мотивував тим, що ПАТ «АКБ «Київ» перебуває в процесі припинення і його правонаступником є ПАТ АБ «Укргазбанк».

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.05.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» та ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_2 суму загальної вартості закріплених вимірних одиниць обєкта інвестування в розмірі 489 173,30 грн. Стягнуто солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» та ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 604 109,08 грн. та 3% річних в сумі 97 298,58 грн.. Стягнуто солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» та ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На дане рішення ПАТ АБ «Укргазбанк» подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог стосовно ПАТ АБ «Укргазбанк». В обґрунтування скарги посилається на те, що ПАТ АБ «Укргазбанк» є неналежним відповідачем.

Також дане рішення оскаржено в апеляційному порядку ПАТ «АКБ «Київ», який в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що банк перебуває у стані припинення і суд не дослідив належним чином обставину щодо передачі зобовязань приймаючому банку, обмежившись зазначенням про солідарний обовязок обох банків. Посилається на ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», згідно якого виплата коштів довірителю не може здійснюватися за рахунок іншого ФФБ або власного майна управителя. Натомість, у разі зменшення обсягу підтвердженого замовлення на будівництво забудовник зобовязаний на вимогу управителя ФФБ виду А повернути кошти на рахунок цього ФФБ для розрахунку з довірителями ФФБ виду А. За невиконання цього зобовязання саме забудовник несе відповідальність. Банк звертався до забудовника із вимогами про перерахунок коштів, які були ним проігноровані. За таких обставин питання про стягнення цих коштів вирішувалося в порядку господарського судочинства, однак рішення господарського суду забудовником до сих пір не виконується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає що апеляційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ПАТ «АКБ «Київ» частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Встановлено, що 22 січня 2008 року між АКБ «Київ» та ОСОБА_2 було укладено два договори про участь у фонді фінансування будівництва № 10/2008 та № 12/2008 (Т.1 а.с.7, 8, Т.4 а.с.34, 35). Об'єктом інвестування за цими договорами є квартира № 5, загальною площею 44,03 кв.м. та квартира № 18, загальною площею 44,03 кв.м., що розташовані на третьому поверсі житлового будинку по вулиці Д.Климпуша, (секція 6, під'їзд № 1, 2), м. Ужгород, Закарпатської області. Станом на 17 березня 2008 року, позивач оплатив 100 % вартості об'єктів інвестування, що підтверджується відповідними свідоцтвами про участь у ФФБ (Т.1 а.с.9, Т.4 а.с.36).

Відповідно до виданих позивачу свідоцтв про участь у ФФБ визначено дату введення обєкта в експлуатацію - 30 червня 2008 року, однак до визначеної дати обєкти інвестування не закінчені та в експлуатацію не здані.

У звязку із цим позивач скористався своїм правом виходу з ФФБ та звернувся до ПАТ «АКБ «Київ» із заявами від 03 грудня 2008 року про вихід з ФФБ, розірвання зазначених договорів та повернення коштів. Додатковими угодами від 03.12.2008 року між ПАТ АКБ «Київ» та ОСОБА_2 розірвано договори №№10/2008, 12/2008 про участь у ФФБ (Т.1 а.с.26, 27).

Задовольняючи позов частково та стягуючи солідарно кошти з ПАТ «АКБ «Київ» та ПАТ «Укргазбанк» суд виходив з того, що ОСОБА_2 виконав свої зобов'язання за договорами про участь у ФББ, сплативши відповідні суми, однак будинок так і не був зданий у експлуатацію, а тому позивач вправ ставити питання про стягнення вартості закріплених вимірних одиниць обєкта інвестування, інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди. При цьому на думку суду такі суми підлягають солідарному стягненню з управителя фонду ПАТ «АКБ «Київ» та його правонаступника ПАТ АБ «Укргазбанк».

Однак з такими висновками суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами визначено Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (тут і надалі в редакції чинній на момент укладення та розірвання обидвох договорів).

Відповідно до ст. 12 Закону управитель для кожного ФФБ розробляє й затверджує Правила ФФБ та інші необхідні внутрішні документи, що регламентують функціонування цього ФФБ. Правила ФФБ є обов'язковими для виконання всіма суб'єктами цієї системи фінансування будівництва житла.

Правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об'єктів інвестування, порядок та умови закріплення об'єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя та інші умови функціонування ФФБ.

Правила фонду мають передбачати обмеження права довірчої власності управителя ФФБ, встановлені установником управління майном у договорі управління майном, які визначають зобов'язання управителя виконувати встановлені цими Правилами процедури щодо забезпечення можливості отримання довірителем, на умовах Правил ФФБ та договору управління майном, коштів з ФФБ на вимогу довірителя в разі його відмови від участі у фонді.

Статтею 13 Закону передбачено, що система функціонування ФФБ передбачає: можливість дострокового припинення управління майном за ініціативою довірителя, відкріплення від нього об'єкта інвестування, повернення довірителю коштів у розмірі та у порядку, визначених Правилами ФФБ, внаслідок зменшення обсягу підтвердженого замовлення на будівництво; здійснення управителем ФФБ контролю за цільовим використанням забудовником спрямованих на будівництво коштів; здійснення управителем ФФБ контролю за виконанням забудовником своїх зобов'язань за договором.

Управитель ФФБ при здійсненні управління ФФБ: несе зобов'язання перед довірителями ФФБ у межах договору про участь у ФФБ.

Відповідні правила Фонду фінансування будівництва виду А затверджені рішенням Правління АКБ «Київ» від 21.03.2007 року (Т.1 а.с.130-139).

Згідно з п.5.4.1. Правил ФФБ довіритель має право за власною ініціативою до дати підписання державною комісією акту введення обєкта будівництва в експлуатацію достроково припинити управління коштами, відмовитись від участі в ФФБ шляхом розірвання договору про участь у ФФБ та отримати з ФФБ суму коштів, розраховану відповідно до п.5.4.4. Правил ФФБ.

Пунктом 5.4.4. Правил ФФБ передбачено, що сума коштів, що підлягає поверненню Довірителю, визначається Управителем виходячи з ціни вимірної одиниці цього обєкта інвестування встановленої Забудовником на день надання заяви про вихід із ФФБ.

Аналогічне право Довірителя закріплене в п.2.2.2. Договорів про участь у ФФБ №№10/2008 та 12/2008.

Таким чином ОСОБА_2 вправі ставити питання про повернення йому загальної вартості закріплених вимірних одиниць обєкта інвестування за договорами №№10/2008 та 12/2008.

Однак колегія суддів погоджується з доводами апелянта ПАТ «АКБ «Київ» щодо відсутності підстав для солідарного стягнення.

Зокрема згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Однак в даному випадку ні договорами №№10/2008 та 12/2008, ні законодавством, яке регулює спірні правовідносини не передбачена можливість виникнення солідарного обовязку щодо повернення довірителю коштів вартості закріплених вимірних одиниць обєкта інвестування, а відтак висновок суду про солідарне стягнення є помилковим.

При цьому колегія суддів повністю погоджується з доводами апеляційної скарги ПАТ АБ «Укргазбанк» про те, що останній є неналежним відповідачем по даній справі зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою КМ України №61 від 11.02.2015 року установлено, що держава в особі ПАТ АБ «Укргазбанк» бере участь у виведенні ПАТ «АКБ «Київ» з ринку шляхом придбання його активів та зобовязань у разі віднесення Національним банком ПАТ «АКБ «Київ» до категорії неплатоспроможних. Погоджено наказ міністерства фінансів від 10.02.2015 року №33 «Про затвердження завдання на голосування представникам держави на засіданні наглядової ради ПАТ АБ «Укргазбанк» (Т.3 а.с.117).

24.02.2015 року Національним банком України прийнято рішення про визнання ПАТ «АКБ «Київ» неплатоспроможним та введення в ньому тимчасової адміністрації.

19.06.2015 року між ПАТ «АКБ «Київ» та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено договір про передачу приймаючому банку активів і зобовязань неплатоспроможного банку. Згідно п.1.1.2. вказаного договору ПАТ АБ «Укргазбанк» прийняв зобовязання ПАТ «АКБ «Київ», перелік яких визначено у: реєстрі господарських договорів; реєстрі залишків за господарськими договорами; реєстрі договорів з вкладниками фізичними особами; реєстрі договорів з вкладниками юридичними особами; реєстрі договорів за зобовязаннями перед НБУ; реєстрі арештів; реєстрі пасивних рахунків; реєстрі історії діючих юридичних осіб, ФОП та фізичних осіб (Т.3 а.с.152-156). Тобто зобовязання, які випливають з договорів з довірителями ФФБ виду А не входять до вказаного переліку, а відтак і не були передані в якості пасивів до ПАТ АБ «Укргазбанк».

Зазначене узгоджується з ч.2 ст. 23 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (в редакції на момент прийняття рішення про ліквідацію ПАТ «АКБ «Київ»), згідно якої в разі ліквідації управителя ФФБ кошти на рахунку ФФБ не включаються до ліквідаційної маси управителя ФФБ і спрямовуються виключно на задоволення вимог довірителів до управителя ФФБ згідно з Правилами ФФБ. Частиною 1 вказаної норми передбачений спеціальний порядок заміни управителя ФФБ, який у відношенні до ПАТ АБ «Укргазбанк» дотриманий не був.

Таким чином відсутні підстави стверджувати, що ПАТ АБ «Укргазбанк» є правонаступником ПАТ «АКБ «Київ» стосовно зобовязань, які випливають з договорів про участь у ФФБ №№10/2008 та 12/2008, а відтак у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ АБ «Укргазбанк» слід відмовити.

Стосовно відповідача ПАТ «АКБ «Київ», то на думку колегії суддів саме з нього, як з управителя ФФБ, підлягає стягненню сума вартості закріплених вимірних одиниць обєкта інвестування, що узгоджується з п.п.9) п.2.1.1. обидвох договорів про участь у ФФБ, п.5.4.3. Правил Фонду фінансування будівництва виду А.

При цьому не береться до уваги колегією суддів посилання ПАТ «АКБ «Київ» на те, що виплата коштів не може здійснюватися за рахунок іншого ФФБ або власного майна управителя з наступних підстав.

Так, згідно з ч.4 ст. 17 Закону, повернення коштів довірителю ФФБ не може здійснюватися за рахунок іншого ФФБ або власного майна банку. Аналогічна умова міститься у п.5.4.4. Правил.

Однак колегія судді вважає, що ч.4 ст. 17 Закону регулює лише порядок повернення коштів, шляхом визначення майна за рахунок якого це не може відбуватися. Разом з тим така норма не є звільненням від відповідальності та не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. Фактично питання стосовно визначення складу майна за рахунок якого повинно виконуватися судове рішення вирішується вже на стадії його виконання, а відтак не має правового значення при вирішенні справи судом по суті.

Також відхиляється колегією суддів посилання апелянта ПАТ «АКБ «Київ» на те, що відповідальність повинен нести забудовник зважаючи на наступне.

Дійсно, у відповідності до ч.2 ст. 17 Закону у разі дострокового припинення управління майном та зменшення обсягу підтвердженого замовлення на будівництво забудовник, на вимогу управителя ФФБ, зобов'язаний у визначений Правилами ФФБ строк перерахувати на рахунок ФФБ кошти для подальшого повернення довірителю.

Крім того, з п. 5.4.2 Правил ФФБ виду А вбачається, що у разі дострокового припинення управління коштами з ініціативи Довірителя або з інших підстав, передбачених Правилами ФФБ, та відповідного зменшення обсягу підтвердженого замовлення на будівництво, Забудовник на вимогу Управителя зобов'язаний протягом 20 днів з дня отримання відповідного повідомлення перерахувати на рахунок ФФБ кошти для подальшого повернення Довірителю.

Разом з тим, слід враховувати, що статтею 18 Закону визначено контроль управителя ФФБ за виконанням зобовязань за договором з метою своєчасного запобігання виникненню ризикових ситуацій у процесі будівництва внаслідок дій забудовника.

Зокрема, у разі виявлення управителем ризику порушень умов договору управитель має право припинити фінансування будівництва, вимагати розірвання договору, повернення забудовником усіх спрямованих на фінансування будівництва цього об'єкта коштів, перерахування на рахунок ФФБ коштів, необхідних для розрахунків з довірителями відповідно до умов статті 17 цього Закону, що виходять із ФФБ у зв'язку із розірванням договору, а також здійснювати інші заходи щодо виконання забудовником своїх зобов'язань за договором, визначені цим Законом.

Забудовник зобов'язаний на вимогу управителя протягом строку, визначеного в договорі, повернути грошові кошти на рахунок ФФБ або уступити майнові права на нерухомість, яка є об'єктом будівництва, управителю з додержанням вимог статті 10 цього Закону, якщо інше не передбачене договором.

Аналізуючи вказані норми та враховуючи приписи статті 13 Закону, згідно яких на управителя покладено обовязок здійснювати контроль за виконанням забудовником своїх зобов'язань можна дійти висновку, що управитель не несе відповідальності за виплату коштів довірителю за відсутності коштів на оперативному рахунку лише в разі якщо управитель ФФБ вжив всіх необхідних заходів щодо забезпечення можливості отримання довірителем коштів за рахунок забудовника.

Як вбачається з матеріалів справи листами від 12.12.2008 та від 11.04.2011 року ПАТ «АКБ «Київ» звертався до ТзОВ «Сузіря» з вимогами про перерахування коштів для їх наступного повернення довірителям у списку яких був і ОСОБА_2 (Т.1 а.с.113-115). Однак колегія суддів вважає, що самі по собі такі листи за відсутності з боку управителя якихось реальних примусових дій спрямованих на повернення коштів не може вважатися вжиттям ним всіх необхідних заходів та належним виконанням управителем своїх обовязків щодо контролю за забудовником.

Також з матеріалів справи вбачається, що у грудні 2012 року Прокурором Голосіївського району м.Києва в інтересах держави в особі Міністерства фінансів України та ПАТ «АКБ «Київ» предявлено позов до ТзОВ «Сузіря» про розірвання договору про організацію спорудження обєкта будівництва та зобовязання повернути кошти в сумі 3 586 757,45 грн.

Дана справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Останнім рішенням господарського суду Закарпатської області від 26.09.2014 року позовну вимогу про зобовязання повернути кошти задоволено частково. Зобовязано ТзОВ «Сузіря» перерахувати на рахунок ПАТ «АКБ «Київ» 1 217 029,80 грн. (Т.3 а.с.15-22). Вказане судове рішення залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.12.2014 року та постановою ВГСУ від 16.03.2015 року (Т.3 а.с.200-207).

З вказаних судових рішень господарських судів вбачається, що вимога про зобовязання повернути коштів стосувалася саме необхідності здійснення управителем розрахунку з довірителями. До загальної суми вимог входили й вимоги щодо ОСОБА_2 по договорам №№10/2008 та 12/2008 в сумах 244 586,65 грн. по кожному з договорів відповідно. Також з даних судових рішень вбачається, що стосовно вимог ПАТ «АКБ «Київ» про повернення забудовником коштів для розрахунку з ОСОБА_2 по обидвом договорам господарськими судами відмовлено в задоволенні такої вимоги через пропуск позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що звернення управителя фонду ФФБ (прокурора в інтересах управителя) з пропуском строку позовної давності також не може розцінюватися як вжиття ним всіх належних заходів спрямованих на повернення коштів. Таким чином внаслідок недобросовісних та неналежних дій банку ОСОБА_2 не має можливості захистити своє право в інший спосіб ніж предявивши позов до Банку, а оскільки останнім порушено свої зобовязання за договорами про участь у ФФБ і жодним чином не спростовано презумпцію вини встановлену ч.2 ст. 614 ЦК України, то відповідальність за повернення таких коштів слід покласти саме на управителя - ПАТ «АКБ «Київ».

За таких обставин з ПАТ «АКБ «Київ» підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 сума вартості закріплених вимірних одиниць обєкта інвестування за договорами №№10/2008 та 12/2008 в розмірі 489 173,30 грн.

Також колегія суддів вважає обґрунтованими й вимоги ОСОБА_2 про стягнення, сум передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Згідно даної норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобовязанням.

Таким чином, правовідношення, в якому управитель зобовязаний повернути грошові кошти (сплатити) довірителю, а довіритель має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням.

Відповідного висновку (щодо поняття грошового зобовязання) дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-68цс12 від 20.06.2012 року.

Позивачем надано повий та розгорнутий розрахунок (Т.3 а.с.11, 112) інфляційних втрат та 3% річних, який здійснено у відповідності до чинного законодавства (враховано всі індекси інфляції оприлюднені в газетах «Урядовий курєр» за відповідні періоди). Правильність даного розрахунку відповідачами не оспорюється по суті й такий не викликає сумнівів у колегії суддів, а відтак береться до уваги.

З таких обставин з ПАТ «АКБ «Київ» також підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 604 109,09 грн. та 3% річних в розмірі 97 298,58 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобовязань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Однак ні договорами №№10/2008 та 12/2008, ні чинним законодавством не передбачена відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди через неповернення довірителю коштів при розірванні договору про участь у ФФБ.

Таким чином, вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Стосовно строків позовної давності, на необхідності застосування яких заявляли відповідачі в суді першої інстанції, колегія суддів констатує наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлений загальний трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_2 звернувся до управителя з вимогами про розірвання договорів та повернення йому коштів 03.12.2008 року. Згідно умов договорів такі гроші повинні були бути повернені на протязі 30 банківський днів, тобто до 16.01.2009 року і саме з цієї дати почав спливати строк позовної давності.

Позов предявлено ОСОБА_2 26.11.2012 року (згідно штемпелю вхідної кореспонденції суду).

Вирішуючи дану справу, суд першої інстанції вважав, що строк позовної давності ОСОБА_2 не пропущено, внаслідок певних обставин (переривання та зупинення строків позовної давності), а саме: 1) звернення ОСОБА_2 до суду в період 21.05.2012 по 09.10.2012 року; 2) вчинення ПАТ «АКБ «Київ» дій, що свідчать про визнання ним свого боргу внаслідок звернення в господарський суд з позовом до ТзОВ «Сузіря»; 3) дія мораторію, введеного п.4 ст. 3 ЗУ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25.12.2008 року; 4) дія мораторію внаслідок введення тимчасової адміністрації в ПАТ «АКБ «Київ» у період з 09.02.2009 року по 09.02.2010 року.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів з наступних підстав.

Статтею 263 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується

Колегія судді вважає безпідставним посилання суду на п.4 ст. 3 ЗУ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», оскільки дана норма набула чинності лише 25.12.2008 року, тобто вже після розірвання договорів та виникнення в управителя обовязку повернути кошти.

З матеріалів справи вбачається, що Постановою Правління НБУ від 06.02.2009 року №53 призначено в ПАТ «АКБ «Київ» тимчасову адміністрацію та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів на період 09.02.2009 року до 09.08.2009 року (Т.2 а.с.149). Постановою Правління НБУ від 06.08.2009 року №465 продовжено мораторій на задоволення вимог кредиторів ПАТ «АКБ «Київ» з 10.08.2009 року до 09.02.2010 року (Т.2 а.с.150). Однак Постановою Правління НБУ від 15.09.2009 року №554 припинено тимчасову адміністрацію в банку та відмінено мораторій на задоволення вимог кредиторів з 18.09.2009 року (Т.1 а.с.201, 202).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на період з 09.02.2009 року по 18.09.2009 року діяв мораторій на час якого строк позовної давності зупинився.

Таким чином, враховуючи приписи ст.ст. 257, 263 ЦК України строк позовної давності сплив 27.08.2012 року (враховуючи 24 дні за період з 16.01.2009 по 09.02.2009 року та приписи ч.5 ст. 254 ЦК України).

При цьому не свідчить про переривання позовної давності звернення ОСОБА_2 до суду із позовом до ПАТ «АКБ «Київ» у травні 2012 року, оскільки за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону. Тобто не перериває позовну давність звернення до суду із позовом з порушенням правил підсудності. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09.10.2012 року скасовано ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 21.05.2012 року про відкриття провадження по такій справі у звязку з порушенням правил підсудності, а позовну заяву повернуто позивачу для подачі до належного суду (Т.1 а.с.214).

Також не свідчить про переривання позовної давності предявлення ПАТ «АКБ «Київ» позову до ТзОВ «Сузіря», так як такий позов предявлено у грудні 2012 року, тобто вже після спливу строку позовної давності.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, що строк позовної давності ОСОБА_2 пропущено. Тривалість такого пропуску становить майже три місяці.

Однак, згідно ч.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В суді першої інстанції, представник позивача, після заявлення відповідачами клопотань про застосування наслідків спливу строків позовної давності, просив суд за необхідності такий строк поновити та захистити порушене право.

Як уже було вищесказано в ПАТ «АКБ «Київ» було введено мораторій на задоволення вимог кредиторів на період 09.02.2009 року до 09.08.2009 року, який в подальшому було продовжено до 09.02.2010 року. Ці обставини були відомі позивачу так як описані ним в самій позовній заяві. З пояснень позивача вбачається, що посилаючись на даний мораторій, ПАТ «АКБ «Київ» обґрунтовував тимчасову неможливість повернення коштів. При цьому матеріали справи не свідчать про те, що ОСОБА_2 знав чи повинен був знати про скасування такого мораторію з 18.09.2010 року. Про таке скасування відповідачами було вказано лише у заявах про застування строків позовної давності, після чого позивач відразу попросив строк поновити за необхідності. Тобто, ОСОБА_2 мав всі обґрунтовані підставі вважати, що мораторій на задоволення вимог кредиторів діяв до 09.02.2010 року, а відтак звертаючись до суду із позовом у листопаді 2012 року міг небезпідставно вважати, що строк позовної давності ним ще не пропущено.

Крім того, як також було вищевказано, у травні 2012 року ОСОБА_2 вже звертався до суду із позовом до ПАТ «АКБ «Київ». Хоча таке звернення й не перервало строк позовної давності, однак воно свідчить, що ОСОБА_2 намагався своєчасно захистити своє порушене право. Після скасування апеляційним судом 09.10.2012 року ухвали про відкриття провадження, ОСОБА_2 у листопаді 2012 року, тобто в розумні строки та без невиправданих зволікань, звернувся до суду вже з належно оформленим позовом, який наразі розглядається.

Отже дії ОСОБА_2 у спірних правовідносинах ґрунтувалися на законі та умовах договорів, а звертаючись до суду з даним позовом такий добросовісно помилявся щодо не пропущення ним строків позовної давності.

Враховуючи все вищенаведене колегія суддів вважає за можливе визнати поважними причини пропущення позовної давності та захистити порушене право ОСОБА_2

Узагальнюючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем предявлено позов на загальну суму 1 200 580,96 грн. Апеляційним судом вирішено такий позов задовольнити частково на суму 1 190 580,96 грн., що становить 99% від ціни позову. Тобто, 99% судових витрат по справі слід покласти на ПАТ «АКБ «Київ», а 1% - на ОСОБА_2

З матеріалів справи слідує, що під час розгляду даної справи ОСОБА_2 надавав правову допомогу адвокат ОСОБА_3 згідно договору від 20.11.2012 року (Т.1 а.с.14, 15). Відповідно до акту приймання передачі наданих послуг на правову допомогу вартість таких послуг становить 6708 грн. (Т.1. а.с.196). Однак в матеріалах справи наявна квитанція про сплату ОСОБА_2 лише 6260 грн. витрат на правову допомогу (Т.1 а.с.197), а відтак саме ця сума враховується колегією суддів.

ПАТ «АКБ «Київ» по даній справі понесено наступні судові витрати вигляді судового збору: 1720,50 грн. за подачу першої апеляційної скарги (Т.1 а.с.245); 2557,80 грн. за подачу першої касаційної скарги (Т.2 а.с.173); 2557,80 грн. за подачу другої касаційної скарги (Т.3 а.с.81); 6886 грн. за подачу другої апеляційної скарги (що наразі розглядається) (Т.4 а.с.5). Судовий збір, у розмір 107,30 грн., сплачений ПАТ «АКБ «Київ» за подачу апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження по справі не враховується до загальної суми судових витрат, що підлягають розподілу між сторонами, оскільки така апеляційна скарга залишена без задоволення ухвалою від 31.01.2013 року (Т.1 а.с.55, 56). Тобто загальна сума судового збору сплачена ПАТ «АКБ «Київ», що враховується при розподілі судових витрат, становить 13722,10 грн. (1720,50 + 2557,80 + 2557,80 + 6886).

Загальний розмір всіх судових витрат по дані справі становить 19 982,10 грн. (6260 + 13722,10). На позивача слід покласти 1% від цієї суми, що становить 199,82 грн. Оскільки позивачем понесено 6260 грн. витрат, то з ПАТ «АКБ «Київ» на його користь підлягає стягненню ще 6060,18 грн. (6260 199,82).

Крім того, зважаючи на задоволення апеляційної скарги ПАТ АБ «Укргазбанк», судовий збір сплачений останнім за подачу такої апеляційної скарги в сумі 6300,15 грн. (Т.3 а.с.237) підлягає стягненню з ОСОБА_2

Керуючись ст. 257, 263, 264, 267, 625 ЦК України, ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк Київ задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 травня 2016 року скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення.

Поновити ОСОБА_2 строк позовної давності.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк Київ (01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 16-22, ) на користь ОСОБА_2 (89421, Ужгородський район, с.Сторожниця, вул. Миру, 49, ідентифікаційний код НОМЕР_1) загальну вартість закріплених вимірних одиниць обєкта інвестування в розмірі 489 173 (чотириста вісімдесят девять тисяч сто сімдесят три) гривні 30 (тридцять) копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк Київ (01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 16-22, ) на користь ОСОБА_2 (89421, Ужгородський район, с.Сторожниця, вул. Миру, 49, ідентифікаційний код НОМЕР_1) інфляційній втрати за період з 17.01.2009 року по 31.07.2015 року в розмірі 604 109 (шістсот чотири тисячі сто девять) гривень 08 (вісім) копійок та 3% річних за період 17.01.2009 року по 31.07.2015 року в розмірі 97 298 (девяносто сім тисяч двісті девяносто вісім) гривень 58 (пятдесят вісім) копійок.

В решті вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк Київ (01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 16-22, ) на користь ОСОБА_2 (89421, Ужгородський район, с.Сторожниця, вул. Миру, 49, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 6060 (шість тисяч шістдесят) гривень 18 (вісімнадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (89421, Ужгородський район, с.Сторожниця, вул. Миру, 49, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (03087, м.Київ, вул. Єреванська, 1, ) судові витрати в розмірі 6300 (шість тисяч триста) гривень 15 (пятнадцять) копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді