У х в а л а

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Карпенко С.О.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного підприємства «Галичанка ІФ» про стягнення кредитної заборгованості, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання незаконним підвищення відсоткової ставки та визнання недійсними умови п. 2.3.1 кредитної угоди від 20 листопада 2007 року № 341 К та зобов'язання здійснити перерахунок суми заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та приватного підприємства «Галичанка ІФ» (далі - ПП «Галичанка ІФ») про звернення стягнення на предмет іпотеки; у березні 2010 року банк змінив позовні вимоги виключивши зі складу відповідача ПП «Галичанка ІФ» та зазначивши другим відповідачем поручителя ОСОБА_4, просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в сумі 1 433 427 грн 84 коп.; у листопаді 2013 року банк уточнив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 731 446 грн 15 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк»(далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 341К, за яким остання отримала кредит у розмірі 150 000,00 доларів США зі сплатою 19,50 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 19 листопада 2014 року, та на забезпечення виконання зобов'язань за яким цього ж дня між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, а 21 листопада 2007 року між банком та ПП «Галичанка ІФ» було укладено договір іпотеки.

Посилаючись на неналежне виконання боржником своїх зобов'язань, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 731 446 грн 15 коп., банк просив позовні вимоги задовольнити, стягнувши на його користь вказану суму боргу.

У березні 2010 року ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила визнати незаконним підвищення відсоткової ставки до 19,5 % річних з 01 лютого 2009 року за вказаним кредитним договором, визнати недійсним з 01 лютого 2009 року умови п. 2.3.1 кредитної угоди щодо права в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом, зобов'язати відповідачів здійснити перерахунок суми заборгованості з 01 лютого 2009 року, враховуючи відсоткову ставку 14 % річних.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 березня 2010 року позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 20 листопада 2007 року № 341К у розмірі 452 715 грн 72 коп.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 20 листопада 2007 року № 341К у розмірі 452 715 грн 72 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2013 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення.

Визнано незаконним підвищення відсоткової ставки з 14 % річних до 19,5 % за кредитною угодою від 20 листопада 2007 року № 341К, укладеною між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено.

У іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з нього заборгованості та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову не оскаржувалося ОСОБА_4 в апеляційному суді та не було предметом перегляду цього суду за апеляційною скаргою ОСОБА_4, та не оскаржується в цій частині в суді касаційної інстанції, а тому на предмет законності та обґрунтованості не переглядається (ст. 335 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи первісні позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі належним чином своїх зобов'язань за договором не виконували, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення вказаної заборгованості з боржника та поручителя у солідарному порядку.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду № 341К, за якою остання отримала кредит у розмірі 150 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 19 листопада 2014 року (а. с. 5-7, т. 1).

Цього ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручився перед кредитором відповідати за зобов'язаннями боржника в повному обсязі та нести солідарну відповідальність (а. с. 65, т. 1).

Крім того на забезпечення виконання кредитного договору, 21 листопада 2007 року між банком та ПП «Галичанка ІФ» було укладено договір іпотеки (а. с. 7-11 ,т. 1).

У зв'язку із неналежним виконанням боржником своїх зобов'язань, банк у квітні 2009 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та приватного підприємства «Галичанка ІФ» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У березні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило позовні вимоги, та просило стягнути солідарно заборгованість у розмірі 1 433 427 грн 84 коп. із боржника ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_4 (а. с. 55-57).

Враховуючи, що в ході розгляду справи ОСОБА_3 сплатила суму боргу за тілом кредиту, у листопаді 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уточнило позовні вимоги та просило стягнути з ОСОБА_3 суму у розмірі 731 446 грн 15 коп. (а. с. 178, т. 1).

Частково задовольняючи первісний позов та стягуючи з боржника та поручителя суму заборгованості у розмірі 452 715 грн 72 коп., суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість боргу та можливість зменшення розміру пені до 3 000 доларів США.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 апеляційний суд дійшов висновку про залишення без змін рішення місцевого суду в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника і поручителя, у зв'язку із відсутністю підстав для визнання поруки припиненою.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Разом з тим матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо повідомлення поручителя про збільшення відсоткової ставки з 01 лютого 2009 року з 14 % до 19,5 % річних та вказані обставини судом апеляційної інстанції не досліджувалися.

Крім того, за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі не встановлення такого строку порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми.

При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Як зазначалося вище, у квітні 2009 року банк звернувся до суду з позовною заявою до боржника ОСОБА_3 та іпотекодавця ПП «Галичанка ІФ» із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із заборгованістю позичальника, яка виникла станом на квітень 2009 року, а з наданого банком розрахунку вбачається, що останній платіж було здійснено ОСОБА_3 у листопаді 2008 року.

Суд апеляційної інстанції вказаного не врахував та не звернув уваги на те, що банк у березні 2010 року змінив позовні вимоги, визначивши у якості другого відповідача поручителя ОСОБА_4, та просив достроково стягнути з боржника і поручителя у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, у зв'язку із чим належним чином не перевірив доводів ОСОБА_4 щодо припинення дії поруки відповідно до вимог ч. 4 ст. 559.

Таким чином колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що вказані вище обставини свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, порушення норм процесуального права, у зв'язку із чим суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

С.О. Карпенко

Л.М. Мазур

Т.О. Писана