Справа № 489/3066/16-ц
Номер провадження 2/489/1874/16
РІШЕННЯ

Іменем України

13 грудня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач 1), ОСОБА_3 (далі-відповідач 2) про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності,

встановив

У червні 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після смерті її чоловіка залишилось спадкове майно. У встановлений законом строк позивач звернулася з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача 1. Вказує, що батько спадкодавця заволодів правовстановлюючими документами на спадкове майно, а автомобіль перевіз до місця свого проживання. Нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину по 1/2 частки відповідачу 1 та відповідачу 2, без врахування 1/2 частки майна подружжя, яка належить позивачу. Позивач зазначає, що не зверталась із заявою про відмову від отримання свідоцтва про право на частку у спільній сумісній власності.

Позивач просила суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.11.2015 на 1/2 частку автомобілю; визнати за позивачем право власності на 1/2 частку спірного автомобілю.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач 1 в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Відповідач 2 та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що спірний автомобіль був придбаний чоловіком відповідача 2 за договором купівлі-продажу, він же оплачував придбання автомобіля, а на померлого сина лише зареєстрували авто, вказавши що і чоловік і інший син мають право керування.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ФП № 219408 ОСОБА_4 помер 04.04.2015. Після його смерті заведена спадкова справа №345/2015.

Із заявами про прийняття спадщини звернувся відповідач 1 та відповідач 2.

Позивач відмовилась від прийняття спадщини на користь відповідача 1 відповідно до заяви від 02.07.2015.

ОСОБА_5, який є батьком спадкодавця також відмовився від прийняття спадщини на користь відповідача 2 відповідно до заяви від 06.07.2015.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВЕС 067869 за ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль МАЗДА, модель 5, легковий універсал - В, 2008 рік випуску, р/н НОМЕР_1.

Згідно баз даних Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області 16.12.2008 вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку ДДР 678630 від 16.12.2008 виданої ТОВ "ЛЕГЕНДА-АВТО".

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2015 спадкоємцем майна ОСОБА_4 є його донька ОСОБА_2 - на 1/2 частку, у тому числі з урахуванням 1/4 частки від якої відмовилась позивач на користь спадкоємця; його мати ОСОБА_3 - на 1/2 частку, у тому числі з урахуванням 1/4 частки, від якої відмовився батько спадкодавця ОСОБА_5 на користь спадкодавця.

Свідоцтво видано ОСОБА_2 на 1/2 частку спадкового майна.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2015 спадщина, на яку у вказаних частках видано це свідоцтво складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджує, що оскільки спірний автомобіль було придбано за період перебування його у шлюбі з ОСОБА_4, то він є об'єктом права спільної сумісної власності, а тому позивачу належить 1/2 частка спірного авто.

Згідно з свідоцтвом про одруження серії 1-ФП №030748 позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 24.11.1995, після чого змінила своє прізвище на ОСОБА_4.

Відповідно до листа від 17.08.2016 відмітка про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відсутня.

Як вбачається з наданих позивачем документів (договору №L1412/277, акту прийому-передачі від 16.12.2008) спірний автомобіль було придбано у період шлюбу ОСОБА_5 та позивача, однак покупцем був ОСОБА_5. Він же й оплатив автомобіль (надав для огляду оригінал квитанцій) і підписав акт приймання-передачі.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 334 ЦК України).

Державна реєстрація транспортних засобів здійснюється відповідно до порядку затвердженого постановою КМ україни від 7 вересня 1998 р. N 1388.

Державна реєстрація автомобіля не є підставою для виникнення права власності, а є офіційним підтвердження державними органами виникнення права власності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 набув право власності на спірний автомобіль уклавши договір купівлі-продажу, сплатив кошти та прийняв автомобіль за актом приймання-передачі.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 вказали, що правочинів щодо відчуження автомобіля на користь ОСОБА_4 ОСОБА_5 не укладалось.

На запит суду Регіональний сервісний центр у Миколаївській області надав відповідь, що довідка рахунок серії ДДР № 678630 від 16.12.2008 була знищена у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Позивач не зверталась до нотаріуса щодо видачі їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, і нотаріусом відмова не видавалась.

Представник відповідача 2 у своїх запереченнях посилається на те, що для встановлення статусу майна як спільної сумісної власності подружжя необхідно встановити: час придбання майна, чи було майно придбано за спільні кошти подружжя та мета придбання, тобто в інтересах сім'ї.

У постанові Верховного Суду України у справі 6-2333цс15 викладена правова позиція, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

В судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль придбано ОСОБА_5 за його кошти. Доказів, що автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя позивача і померлого ОСОБА_4 суду не надано.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку має місце спадкування за законом.

Стаття 1261 Цивільного кодексу України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У межах однієї черги спадкування розмір частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є однаковим, тобто частки є рівними.

Відповідно до поданих матеріалів справи позивач та відповідачі належать до першої черги спадкоємців за законом.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину не може бути визнано недійсним з підстав на які посилається позивач, оскільки нею не доведено, що автомобіль набуто за спільні кошти її подружжя та в інтересах сім'ї.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову належить відмовити у зв'язку з необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 549 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-214 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв