АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/322/16 Доповідач - Сташків Б.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Кузьма Р. М., Костів О. З.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю - ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що в 1976 році їхній сім'ї, яка складалася із чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_7, була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1, квартиронаймачем якої по даний час є ОСОБА_1 Син позивачів ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 З дозволу повнолітніх членів сім'ї відповідачі були зареєстровані у квартирі за вищевказаною адресою. Згідно договору про дольову участь відповідачі отримали трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, в якій і проживають на даний час. У квартирі позивачів відповідачі не проживають понад 15 років, їхні речі та майно у вказаному житлі відсутні. Жодних коштів на оплату комунальних послуг вони не надають і не висилають, однак відмовляються добровільно знятись з реєстраційного обліку, через що позивачі не мають змоги оформити субсидію, тому просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 січня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 487 грн. 20 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам у справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянти зазначають, що суд незаконно відмовив у задоволенні позову в частині визнання малолітньої дитини ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідачам на праві приватної власності належить квартира, у якій вони могли б зареєструвати малолітню дочку ОСОБА_6 та тим самим гарантувати їй право користування житлом. Крім цього, вказують, що ОСОБА_6 з моменту народження, тобто з 2004 року проживала разом з батьками у орендованій ними квартирі.

В судовому засіданні ОСОБА_1, ОСОБА_2 зазначили, що підтримують доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянтів, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина, як самостійний субєкт житлових правовідносин (окремо від батьків), не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Колегія суддів не може повною мірою погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно ордеру №428 серії МК, виданого 12 березня 1976 року Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради депутатів трудящих, ОСОБА_1, сім'я якого складається з 4 чоловік, надано право на заняття 3 кімнат жилою площею 44,61 кв.м в квартирі АДРЕСА_1. Ордер видано на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих від 11 березня 1976 року, №211.

Відповідно до довідки №905 від 16 червня 2015 року, виданої ТзОВ «Коменерго-Тернопіль», ОСОБА_1 дійсно проживає і зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1. Разом з ним зареєстровані, але не проживають згідно акту свідчень сусідів від 16.06.2015 року: ОСОБА_3 - син, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_6 - онука, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 - онука, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 - невістка, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_2 - дружина, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, оскільки вони без поважних причин більше шести місяців були відсутні за вказаним місцем проживання, не здійснювали оплату комунальних послуг та не зберігали у квартирі своїх особистих речей.

Однак, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у визнанні малолітньої ОСОБА_6, такою що втратила право на користування житловим приміщенням, виходяви із наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Крім того, чч. 2,3 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільнообирає собі місце проживання, за винятком обмежень, яківстановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є, зокрема, місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з батьками у належній їм квартирі. У квартирі позивачів ОСОБА_6 зареєстрована, проте з моменту народження, тобто з 2004 року, проживала разом із батьками.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, не застосувавши до спірних правовідносин норми статті 29 ЦК України дійшов необгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_6 такою, що втратила правотна користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИла:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13 січня 2016 року в частині відмови у визнанні ОСОБА_6, такою що втратила право на користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Б.І. Сташків