Провадження № 2/522/242/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем УКРАЇНИ

«6» липня 2016 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_2 районної адміністрації Одеської міської ради про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування, поновлення права на недоторканість житла, зобовязання придбати житлову квартиру та передати її користування особи,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування, поновлення права на недоторканість житла, зобовязання придбати житлову квартиру та передати її в користування цієї особі, відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги наступним.

Позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відноситься до осіб із категорії дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування. Первинно, розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради №1088 від 11.09.2006 року позивачку влаштовано до школи-інтернату на повне державне забезпечення, зокрема, згідно з путівкою Управління освіти Одеської міської ради №308 позивачку направлено до 10-ого класу Школи-інтернат №4. За адресою знаходження інтернату 25.06.2008 року ОСОБА_1 взято на квартирний облік як сироту та внесено у списки «поза черговиків» при Малиновській районній адміністрації Одеської міської ради, питання про надання житлової площі не вирішувалося.

Таким чином, у 2008 році, після досягнення повноліття, позивачка з вини відповідачів стала безпритульною, змушена зареєструватись у Комунальній установі «Одеський міський центр обліку безпритульних громадян», що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Л.Толстого, буд. 7, після чого переведена до списків «позачерговиків» при ОСОБА_2 районній адміністрації Одеської міської ради. З вересня 2009 року ОСОБА_1, перебуваючи на 5 місяці вагітності, не маючи житла для проживання, почала звертатись до усіх можливих інстанції з проханнями та скаргами щодо вирішення її житлового питання, проте жодного предметного розгляду її звернень не відбулось. 05.02.2010 року позивачка народила доньку, ОСОБА_3, жила у друзів, знайомих та з часом знайшла вільне, але зруйноване приміщення за адресою: м. Одеса, Польський узвіз, 9, кв. 12-а, яке стало їхнім місцем проживання.

До цього часу відповідачами не виконуються їх обовязки, передбачені Законом України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування», позивачка зі своєю донькою залишаються проживати просто на вулиці, у приміщенні з небезпечними умовами для існування. Усі звернення та скарги повертаються на розгляд до ОСОБА_2 районної адміністрації Одеської міської ради, від якої ОСОБА_1 отримує відповіді про відсутність вільного для заселення житла, а також що надання житла позивачці порушить права інших дітей-сиріт, необхідно чекати своєї черги. У 2008 році ОСОБА_1 перебувала в черзі на отримання житла для дітей-сиріт під №17, а в 2014 році опинилася під №25 та до списку отримання житла дітьми-сиротами з 4-х осіб не увійшла. При цьому, з розподілу загальної житлової площі, затверджених Одеською міською радою, вбачається, що органами місцевого самоврядування безпідставно надавалася перевага судовим, податковим органам, прокуратурі тощо, перевиконувало план по їх забезпеченню інколи на 200% і більше. З огляду на таке, позивачка вважає, що ці дії підпадають під ознаки дискримінаційних, визначених у п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Представник позивача у судове засідання зявилась, підтримувала позовні вимоги як за первісним позовом, так і уточненим, наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 районної адміністрації Одеської міської ради позов не визнала, заперечувала проти його задоволення.

Інші учасники в судове засідання не зявились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивачка ОСОБА_1 є дитиною-сиротою. Батько позивачки, ОСОБА_4, помер 10.01.2000 року відповідно до актового запису про смерть №640 від 13.01.2000 року, складеного Першим відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_2 районного управління юстиції м. Одеси. Мати позивачки, ОСОБА_5 Досифеєвна, померла 02.10.2004 року, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане Першим ОСОБА_2 відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_2 районного управління юстиції м. Одеси від 10.10.2004 року.

Відповідно до відомостей розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради №1088 від 11.09.2006 року, позивачка на момент видачі цього акту перебувала у школі-інтернаті №5 на підставі путівки №588, виданої Управлінням освіти Виконавчого комітету Одеської міської ради, за заявою матері. Цим розпорядженням та путівкою Управління освіти Одеської міської ради №308 від 06.09.2006 року переведено ОСОБА_1 до Школи-інтернату №4 для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, на повне державне забезпечення.

Після закінчення школи-інтернату ОСОБА_1 стала безпритульною, її місце проживання зареєстровано в Комунальній установі «Одеський міський центр безпритульних громадян», що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Л.Толстого, 7, тому позивачка зверталася до відповідних повноважних установ за захистом своїх конституційних прав, просила забезпечити спочатку її житлом, а потім і її народжену доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до положень ст. 33 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування». Втім, на численні звернення позивачки щодо реалізації її порушеного права на житло, державними установами та органами місцевого самоврядування надано наступні відповіді.

Так, відповідно до листа Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 20.10.2009 року № Г-7772/2/06-07 ОСОБА_1 перебувала на квартирному обліку з 25.06.2008 року в списку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під №17, при цьому, житлові приміщення надаються в порядку черговості згідно зі ст. 43 Житлового кодексу Української РСР.

Листами ОСОБА_2 районної адміністрації Одеської міської ради від 25.03.2013 року №Г-622, від 25.09.2013 року № 01-18/218,від 25.02.2014 року №Г-622/2, від 19.03.2014 року №Г-622/2, Г-502, від 07.04.2014 року №Г-502/3, від 05.09.2014 року № Г-502/5, від 15.09.2014 №ОО-Г-81/2л/п, від 15.10.2014 №ОО-Г-81/3л/п, від 11.11.2014 року №Г-502/6, від 10.12.2014 року №Г-502/7 позивачку повідомлено про взяття її та її малолітньої доньки на квартирний облік (осіб, які потребують забезпечення житлом) за місцем її реєстрації з 25.08.2008 року, станом на 01.01.2014 року позивачка перебуває в загальній черзі на отримання житла під №4816, в позачерговій групі (на підставі пільги «дитина-сирота») під №223 та в списках дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківської опіки, під №25, а питання про покращення житлових умов ОСОБА_1 буде розглянуто відповідно до чинного житлового законодавства, при надходженні квартирної черги.

Крім того, позивачка неодноразово зверталася з заявами та скаргами до адміністрації Президента України, органів прокуратури України, органів місцевої влади та місцевого самоврядування з проханням посприяти у реалізації права ОСОБА_1 на отримання житла поза чергою.

Втім, в порушення вимог закону, позивачка й донині залишається в чергах осіб, які мають право на отримання соціального житла, будучи не забезпеченою таким благоустроєним житлом.

Щодо протиправної бездіяльності відповідача.

Суд вбачає факти протиправної бездіяльності відповідача в частині невиконання покладеного на орган місцевого самоврядування обовязку за статтею 33 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» в частині забезпечення дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб з їх числа житлом. В цьому контексті суд не може оцінювати дії відповідачів такими, що є ефективними та спрямованими на забезпечення дітей-сиріт житлом.

Суд дійшов переконання, що саме по собі включення позивача до переліку осіб, які підлягають забезпеченню житлом, не свідчить про належне та своєчасне виконання відповідачем положень ст. 33 вказаного Закону, що не звільняє відповідачів та їх посадових осіб від відповідальності за несвоєчасне виконання цього імперативного припису Закону.

Перебування у відповідній черзі є способом обліку осіб такої категорії, втім не звільняє визначені Законом органи та установи від необхідності своєчасного виконання правила статті 33 цього Закону. Відповідач, здійснюючи розподіл вільного житлового фонду, зобовязаний був належним чином виконати приписи чинного законодавства в частині невідкладного забезпечення житлом дітей-сиріт, що мало бути здійснено першочергово та переважно перед іншими категоріями осіб, яких суд не може визнати такими, що вони перебувають у такому ж уразливому та соціально незахищеному стані.

При цьому, окрім обліку в певній черзі осіб, які мають право на позачергове забезпечення житлом позивачки ОСОБА_1 та її малолітньої дитини, відповідачами не вчинено жодних дій, які б свідчили про виконання державою її соціальної функції. Позивачка тривалий період проживала просто неба, перебуваючи у статусі безпритульної, а у подальшому самовільно зайняла непридатне для проживання та необладнане, покинуте колишніми мешканцями приміщення.

Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Позивачка відноситься до соціально незахищених верств населення, не має самостійного доходу, достатнього для придбання житла або його винаймання, тому саме з цих причин має право розраховувати на підтримку та допомогу зі сторони держави та органів місцевого самоврядування, оскільки саме в цьому полягає соціальна функція держави.

Суд дав всебічну оцінку поведінку посадових осіб відповідачів у своїй сукупності та з точки зору вчинення відповідачами ефективних та істотних дій, спрямованих на реалізацію позивачкою її законних прав та інтересів. Їх аналіз свідчить, що право позивачки не було забезпечено в ефективний спосіб, позивачка не отримала дієвого захисту своїх законних інтересів. Численні відповіді різних органів та установ свідчать про бажання різних посадових осіб самоусунутися від виконання покладених на них законом обовязків.

Відповідачами не дотримано справедливого балансу між інтересами держави та конкретної людини. Порушення цього балансу суд вбачає у незабезпеченні прав позивача на отримання житла, порівняно з іншими інтересами, задоволеними відповідачами в інтересах інших осіб.

При цьому, під час розгляду справи стороною відповідачів не доведено існування таких обєктивних причин, які унеможливлювали б виконання зазначеного обовязків забезпечення дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб з їх числа житлом.

За загальним правилом критерії правомірності дій та бездіяльності усіх субєктів владних повноважень підлягають оцінці судом за правилами ч. 3 ст. 2 КАС України, оскільки ці положення за своєю правовою природою є нормами матеріального права.

Таким чином, рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень повинні бути прийняті: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Натомість, наведені рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради про затвердження планів розподілу загальної житлової площі свідчать про зловживаннями своїми правами органів місцевого самоврядування, про порушення вимог ч. 3 ст. 2 КАС України щодо правомірності прийняття ними своїх рішень, дій чи бездіяльності.

При цьому, органи місцевого самоврядування під час вирішення питань розподілу загальної житлової площі повинні були керуватися наступними положеннями чинного законодавства.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням.

Згідно зі ст. 42 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених цим законодавством України. Відповідно до ч.1,2 ст. 43 цього Кодексу громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Проте, ст. 46 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що поза чергою жиле приміщення надається дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, після завершення терміну перебування у сім'ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладах для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також особам з їх числа у разі відсутності житла або неможливості повернення займаного раніше жилого приміщення в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, право позачергового отримання житла дітьми-сиротами та дітьми, позбавлених батьківського піклування, забезпечується в порядку п.7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування».

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Встановивши факти протиправної бездіяльності відповідачів щодо невиконання покладених на них обовязків, суд вбачає причини існування завданої позивачці моральної шкоди. При цьому, суд враховує тривалість такого порушення, його характер, ступінь ураження та цінність порушених правомірних прав та інтересів позивача, а також необхідність для позивачки докладати додаткові надзвичайні зусилля задля відновлення порушених прав як стосовно себе особисто, так і її малолітньої дитини.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню правило ст. 1173 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Враховуючи усі наведені обставини суд визнає співмірним такий розмір відшкодування завданої моральної шкоди який відповідає сумі в 50 000,0 (пятдесят тисяч) гривень.

Щодо неналежного способу захисту порушених цивільних прав в частині вимог про зобовязання відповідачів придбати житло та передати його у користування позивачки.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від правової природи й змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так й від характеру його порушення.

Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У цьому випаду позивачка в поданому позові просить суд зобовязання відповідачів придбати житло та передати його у користування позивачки, а також повідомити правоохоронні органи про факти порушення закону при розподілі житлової площі у м. Одеса, втім, зазначені способи не відповідають принципу конкретності позовних вимог; він не передбачений ані правилами статті 16 ЦК України, ані будь-яким договором чи спеціальною нормою закону, з огляду на що суд не може застосувати відповідний спосіб захисту до вказаних правовідносин.

Наведені заходи не відносять до способів захисту цивільних прав, що підлягають застосуванню в порядку цивільного судочинства.

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у аналізі практики застосування судами ст. 16 ЦК України, згідно із якою особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Враховуючи, що позивач звернувся за захистом своїх цивільних прав та інтересів в порядку цивільного судочинства, суд без ініціативи та згоди позивача не вправі вирішувати питання про зміну вимог.

За правилом ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, враховуючи, що суд обмежений заявленими позивачем вимогами, у суду відсутнє право застосування належного способу захисту прав та інтересів.

Суд має розяснити позивачу, що в разі усунення виявлених цим рішенням правових перешкод він вправі звернутися до відповідного суду з належним позовом із вимогою застосування такого способу захисту своїх прав та законних інтересів, що передбачений нормами права.

Суд додатково звертає увагу, що ч. 1 ст. 367 ЦПК України чітко встановлений перелік справ, у яких допускається негайне виконання рішень суду. До таких належать справи про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу; встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Враховуючи викладене вище, рішення у цій цивільній справі не підлягає негайному виконанню, у звязку з відсутністю на таке підстав.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки рішенням суду позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в дохід держави судовий збір в розмірі 1378 гривень.

Керуючись ст.ст. 6 47, 56 Конституції України, ст. 42,43,46 ЖК України, ст. 33 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» ст.ст. 10, 11, 88, 213-215, ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконною бездіяльність Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради в частині невиконання обовязку надання ОСОБА_1 та її малолітній дитині ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, благоустроєного житлового приміщення для постійного проживання протягом одного місця після досягнення позивачкою 18-річного віку, що передбачене правилом частини 1 статті 33 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування».

Стягнути з Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої моральної шкоди 50 000,0 (пятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Виконавчого комітету Одеської міської ради в дохід держави належний до сплати судовий збір в розмірі 1 378,0 гривень.

У задоволенні решти вимог та клопотання про допуск до негайного виконання рішення суду відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

06.07.2016