Справа № 522/103/15-ц
Провадження № 2/522/203/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем УКРАЇНИ

«18» квітня 2016 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Солодкої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору піднайму житлового приміщення та визнання за малолітніми права користування житлом на правах членів сімї, за участі третіх осіб Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «ПОРТО-ФРАНКІВСЬКИЙ», Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, Одеської місцевої прокуратури №3 Прокуратури Одеської області, ОСОБА_6,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з позовом до відповідачів, у якому просить визнати недійсним договір піднайму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, від 25.01.2012 року; визнати законне право малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійного проживання та користування житлом за адресою: АДРЕСА_2, на правах членів сімї. В обґрунтування позову посилався на таке.

Третя особа в цьому провадженні ОСОБА_6 з 1987 року до цього часу проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_6 є колишньою дружиною позивача, від шлюбу названі особи мають малолітніх дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Оскільки ОСОБА_6М постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, як член сімї власників житла з 1987 року то й малолітніх зареєструвала автоматично за вказаною адресою одразу після народження. Втім, 25 січня 2012 року відповідач ОСОБА_4 перереєстрував малолітніх за договором піднайму за адресою вказаного житлового приміщення. Позивач стверджує, що такими діями відповідачами порушені права малолітніх, з огляду на що звернувся до суду із вказаним позовом.

В судове засідання зявився представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

В судове засідання зявився представник третьої особи ОСОБА_6, заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на їхню безпідставність та необґрунтованість.

В судове засідання зявився представник прокуратури заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на їхню безпідставність та необґрунтованість, зокрема, зазначив, що права та інтереси малолітніх дітей позивача жодним чином не порушені.

Відповідачі в судове засідання не зявились, про час та дату судового засідання повідомлялись належним чином, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до раніше поданих заперечень позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні з огляду на необґрунтованість та недоведеність.

Суд вислухав пояснення учасників процесу, дослідив матеріали справи, дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів.

Щодо фактичних обставин справи.

15 травня 2009 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб. У цьому шлюбі народились діти ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно зі свідоцтвами про народження від 07 вересня 2010 року, виданими Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, батьками дітей зазначений позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_6.

В подальшому, зазначений шлюб розірвано на підставі рішення суду, факт чого сторонами визнається та не оспорюється.

Після розірвання шлюбу діти проживали разом із ОСОБА_6, на цей час наявність невирішеного спору між сторонами з приводу місця проживання дітей судом не встановлено.

За твердженнями позивача, ОСОБА_6 починаючи з 1987 року до цього часу проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою, наданою КП ЖКС «ПОРТО-ФРАНКІВСЬКИЙ» від 01.12.2011 року.

Стосовно оцінки визнання недійсним договору піднайму.

Суд має констатувати, що за результатами розгляду справи судом сторона позивача не довела існування та зміст договору піднайму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3, укладеного з третьою особою 25.01.2012 року, який ОСОБА_1 просить визнати недійсним.

Запис про такий договір піднайму у поквартирних картках не свідчить про існування самого такого договору, не дає уявлення про зміст договору, а тим більше, не містить відомостей, в силу яких положення такого договору він є недійсним.

Наявність відомостей у відповідній поквартирній картці свідчить виключно про наявність та вчинення певного адміністративного акту внесення певних відомостей працівником паспортної служби, з огляду на що може розглядатися судом з точки зору лише вірогідного існування такого договору.

Наведене підтверджується відповіддю Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28 липня 2015 року №4/1-11609 та відповіддю начальника дільниці №7 КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 22.02.2016 року, згідно із якими наявність такого договору спростовано.

Виключається можливість існування такого договору і в силу положень чинного законодавства України.

Так, згідно зі ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 91 ЖК УРСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем. Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв'язку з тимчасовим виїздом всієї сім'ї. Договір піднайму укладається в письмової формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

Таким чином, в силу самої правової природу такого договору правом на укладання договору піднайму із іншими особами наділений лише наймач відповідного житлового приміщення, статус якого визначений ст.61 ЖК УРСР, статус якого є відмінним від статусу власника житлового приміщення.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_4 (право користування житловим приміщенням якої становить предмет спору) належить ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №11-5961 від 04 серпня 1995 року та свідоцтв про право на спадщину від 10.03.2006 року.

Таким чином зазначена квартира у звязку з приватизацією житла починаючи з 04 серпня 1995 року вибула з власності місцевої Ради та перебуває у приватній власності зазначених осіб, які відносно неї виступають в якості власників, а не наймачів (користувачів).

Отже, на момент здійснення реєстрації місця проживання малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (21 січня 2012 року) за адресою вказаної квартири, спірне майно вже перебувало у власності відповідачів, а, отже, останні є такими, що не можуть вважатися (виступати в такому статусі) наймачами спірного майна, оскільки статус власника майна виключає подібне.

Зазначена обставина додатково свідчить про неможливість існування, а відповідно, й відсутність як такого оскаржуваного позивачем договору піднайму, оскільки згідно із наведеними положеннями закону право на укладання договору піднайму належить виключно наймачу.

Таким чином, у судовому засіданні не встановлено факту укладення та існування договору піднайму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3, від 25.01.2012 року, який позивач просить суд визнати недійсним, що свідчить про відсутність предмету спору як такого.

Щодо оцінки та обґрунтованості доводів позивача про порушення прав малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

При цьому, згідно зі ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Таким чином, враховуючи, що квартира АДРЕСА_5 перейшла зі складу державного житлового фонду у власність відповідачів, виключне право володіння, користування та розпоряджання нею, зокрема, й надання згоди на проживання у квартирі інших осіб, належить ОСОБА_8 та ОСОБА_7 як її власникам.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

За правилом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Отже, одним із правочинів, які не вправі вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», є такий договір, що має своїм предметом відмову від майнових прав дитини, до яких відноситься й право користування жилим приміщенням.

Позивачем не доведено, в ході судового розгляду справи не встановлено, що відповідачами або третьою особою було укладено такий договір, що мав своїм предметом відмову від майнових прав малолітніх дітей позивача.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що в результаті вияву відповідної волі відповідачами як власниками зазначеної квартири неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані та проживали в квартирі за адресою: АДРЕСА_6, з 25 січня 2012 року, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та реєстрацію, наданою позивачем.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Як слідує з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Виходячи з наведеного правила, навіть за умови відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування, така реєстрація місця проживання не є умовою для набуття й реалізації права, або підставою для його обмеження, у цьому випадку, прав неповнолітніх дітей позивача на користування квартирою, а так само права проживання разом із ОСОБА_6 за адресою спірної квартири, яке гарантоване їм правилом статті 29 ЦК України.

Так, згідно з ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (таким є вік ОСОБА_2 та ОСОБА_3), є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується самим позивачем, на сьогоднішній день зазначену реєстрацію місця проживання дітей або матері не скасовано, а, отже, право користування квартирою жодним чином не обмежено.

Наведені обставини свідчать про відсутність факту погіршення житлових прав малолітніх дітей, а також про відсутність будь-яких гіпотетичних договорів, які мали б бути визнаними недійсними з підстав, зазначених позивачем.

Стосовно оцінки правового положення та статусу особи позивача.

Оцінюючи правову позицію позивача, суд має взяти до уваги зясовані відомості щодо самого ОСОБА_1

Вочевидь суд має визнати процесуальне право позивача на звернення із подібним позовом до суду в інтересах малолітніх, втім, в суду викликають сумніви щодо матеріально-правових підстав такого позову, заявленого саме ОСОБА_1

Так, суд констатує існування між позивачем та його колишньою дружиною ОСОБА_6 (в цьому провадженні третьою особою) численних спорів, зокрема, позивачем оспорювалися батьківство стосовно тих дітей, в інтересах яких він звернувся в цьому провадженні, позивачем не сплачуються аліменти на їх утримання, що стало підставою для відкриття кримінального провадження за заявою ОСОБА_6 з приводу цього факту; позивач не знає, де в дійсності проживають його малолітні діти, відповідно, не спілкується з ними.

Наведені обставини дають підстави суду сумніватися в тому, що позивач має правдиві й обєктивні відомості про порушення житлових прав його малолітніх дітей, про яких він фактично не піклується та уникає від надання ним утримання.

Позивач, самостійно порушуючи права своїх малолітніх дітей на надання їм утримання, не може посилатися на гіпотетичне порушення житлових прав цих дітей, що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, невстановленими особами у невстановлений спосіб.

За правилом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

В решті решт, забезпечення реалізації житлових прав малолітніх дітей згідно із наведеним правилом закону є обовязком самого позивача, а доводи ОСОБА_1 про порушення житлових прав малолітніх дітей одночасно свідчать про порушення цих прав самим позивачем.

Усі наведені обставини у своїй сукупності свідчать про зловживання позивачем своїм правом на позов, який, насправді, не має на меті захист прав та інтересів малолітніх дітей, тобто в цьому спору право на позов використано ОСОБА_1 не з тією метою, з якою таке право запроваджувалось відповідним законом, а, отже, використано не за його легальним призначенням.

Вочевидь, суд має констатувати, що подібні претензії виникли на ґрунті неприязних стосунків між позивачем та його колишньою дружиною ОСОБА_6 з метою уникнення від можливих заходів відповідальності, що можуть бути застосовані до нього.

Усі наведені обставини у сукупності з встановленими фактами позбавляють цей позов обґрунтованості та підставності.

За правилом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається.

Враховуючи, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається в якості обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема, ним не доведено існування оспорюваного договору, факту порушення прав малолітніх дітей, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню у повному обсязі.

За ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 204, 383 ЦК України, ст.ст. 61, 91, 150 ЖК УРСР, ст.ст. 141, 177 СК України, ст.ст. 10, 11, 15, 61, 213, 215 ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору піднайму житлового приміщення та визнання за малолітніми права користування житлом на правах членів сімї відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ С.О. ПОГРІБНИЙ

18.04.2016