Справа №560/542/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить визнати за нею право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, обладнання, утворених ними конструктивних елементів (на 1/2 частку фундаменту, плит, перекриття), розташованих на земельній ділянці загальною площею 0,0343 га по вул. Шевченка в м. Дубровиця Рівненської області, наданій в оренду підприємцю ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування магазину-ресторану.

Свої вимоги мотивує тим, що 02 вересня 2000 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який в подальшому в 2012 році було розірвано. В період з 13 листопада 2000 року по 17 липня 2014 року, вона була зареєстрована, як підприємець та здійснювала підприємницьку діяльність, а відповідач зареєстрований, як підприємець з 12 травня 2005 року.

Через три місяці після реєстрації відповідача в статусі підприємця, рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області №505 від 16 серпня 2005 року, відповідачу було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для будівництва та обслуговування магазину-ресторану загальною площею 0,0343 по вул. Шевченка в м. Дубровиця Рівненської області.

04 серпня 2006 року між відповідачем ОСОБА_2 та Дубровицькою міською радою Рівненської області було укладено договір оренди землі, за яким вищезазначена земельна ділянка по вул. Шевченка в м. Дубровиця Рівненської області, площею 0,0343 га, була передана йому в оренду.

У період шлюбу із 2005 року по 2006 рік, на вказаній земельній ділянці, сторонами було споруджено фундамент для майбутнього магазину-ресторану, а також влаштовано перекриття.

Відповідач, перебуваючи у статусі підприємця, одержав в оренду земельну ділянку, проте будь-яких належних і достатніх доказів спорудження фундаменту магазину за особисті його кошти немає, оскільки вони обоє були підприємцями, подружжям, членами однієї сім'ї і в інтересах сім'ї розпочали будівництво спірного об'єкта. Відтак, позивач вважає, що вона має право на визнання за нею права власності на рівну із відповідачем частку будівельних матеріалів, обладнання та утворених ними конструктивних елементів, розпочатого будівництва магазину-ресторану по вул. Шевченка в м. Дубровиця Рівненської області.

В процесі судового розгляду позивач підтримала позов в повному обсязі із зазначених в ньому підстав.

Від представника відповідача до суду надійшло заперечення проти позову, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки будь-які докази, які б свідчили про наявність стін із бетонних блоків, 30% перекриття із залізобетонних плит підвалу (підвального поверху) на незавершеному будівництві магазину-ресторану площею 183,3 кв. м. в матеріалах справи, відсутні. Також вказує, що вказаний обєкт нерухомого майна є самочинно збудованим об'єктом та не є обєктом права власності, тому не може бути визнаний судом об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Окрім того, позивач в ході судового розгляду не надала доказів придбання будівельних матеріалів за спільні кошти подружжя або за її особисті. Справу просить розглянути без його участі.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 суду пояснила, що після одруження сторін по справі у 2000 році, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2005-2006 роках розпочали спільними силами та коштами будівництво магазину-ресторану по вулиці Шевченка в м.Дубровиця Рівненської області. У зв'язку з чим, там було вирито котлован, залито фундамент та положені плити. Через рік ними було придбано житловий будинок та розпочато у ньому ремонт, а будівництво магазину-ресторану законсервовано та після 2007 року, будь-яких робіт там не проводилось. Після розлучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2, продовжували разом проживати у житловому будинку.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її дочкою, а ОСОБА_2 є її колишнім зятем. Шлюб вони уклали у 2000 році, а розірвали його у 2012 році. При цьому, шлюбні відносини фактично були припиненні за півтора роки до його розірвання, тобто в середині 2010 року. Будучи сім'єю, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вирішили взяти у 2006 році в оренду земельну ділянку і за спільні кошти, розпочали на ній забудову під майбутній магазин-ресторан, заливши там фундамент та встановивши бетонні плити. Згодом, у 2007 році вони придбали собі житловий будинок і розпочали у ньому робити ремонт, а будівництво магазину-ресторану по вулиці Шевченка в м.Дубровиця Рівненської області, заморозили.

Заслухавши пояснення позивача та свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 02 вересня 2000 року по 24 квітня 2012 року, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія рішення Дубровицького районного суду Рівненської області про розірвання шлюбу від 24 квітня 2012 року (а.с.19).

Як вбачається з копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії Б №355037, ОСОБА_2 з 12 травня 2005 року був зареєстрований, як фізична особа - підприємець (а.с.44)

На підставі договору оренди землі від 04 серпня 2006 року, укладеного між Дубровицькою міською радою та відповідачем, ОСОБА_2 була надана в строкове платне користування земельна ділянка, загальною площею 0,0343 га для будівництва та обслуговування об'єкту торгівлі (магазину-ресторану) - землі житлової та громадської забудови в межах населеного пункту Дубровицької міської ради Рівненської області, м. Дубровиця вул. Шевченка, Рівненської області (а.с.11-15).

У позовних вимогах, позивач вказує, що на зазначеній земельній ділянці, вона разом з відповідачем за спільні кошти та спільними зусиллями, у період шлюбу, звели фундамент та стіни з бетонних блоків для майбутнього магазину-ресторану, а також влаштували перекриття.

Як вбачається із копії технічного паспорту на громадський будинок, незавершене будівництво магазину-ресторану по вулиці Шевченка в м.Дубровиця Рівненської області, спірна будівля являє собою, підвальний поверх площею забудови 183,3 м.кв., в якому наявні: фундамент у виді котловану; стіни із бетонних блоків; 30% перекриття із залізобетонних плит (а.с.79-80).

Рішенням КП "Дубровицьке МБТІ" за заявою ОСОБА_2 про анулювання технічного паспорту на незавершене будівництво магазину-ресторану по вулиці Шевченка в мДубровиця Рівненської області, вирішено анулювати технічну інвентаризацію, а технічний паспорт на вищезгаданий об'єкт визнано недійсним (а.с.216).

Згідно вимог частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі №6-21цс15 від 11 березня 2015 року, майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначені правові висновки викладені і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до частини 2 статті 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України встановлено правову презумпцію щодо належності до обєктів права спільної сумісної власності подружжя кожної речі, набутої за час шлюбу, доки в суді зацікавленою стороною не буде доведено протилежне.

Заперечень проти вимог позивача стороною відповідача за змістом частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, які б спростовували приписи частини 2 статті 60 Сімейного кодексу України та підтверджували б, що джерелом фінансування спірних обєктів, є особисті кошти відповідача, надано не було.

Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року, дійшов наступних висновків: Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) .

Отже, за таких обставин, будівельні матеріали і утворені ними коструктивні елементи є обєктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, а тому підлягають поділу між ними.

Згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно, як обєкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку, суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України та правові висновки Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини справи та наявні у справі докази, оскільки, як встановлено в ході розгляду справи, будівництво магазину-ресторану було розпочато у 2005-2006 роках, тобто під час перебування в шлюбі позивача з відповідачем, який було розірвано у 2012 року, при тому, що шлюбні відносини між сторонами, були фактично припинені у середині 2010 року, суд приходить до висновку, що в справі є достатньо належних та допустимих доказів, якими підтверджується, що будівельні матеріали та утворені ними конструктивні елементи, незавершеного будівництва магазину-ресторану, що розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0343 по вул. Шевченка в м. Дубровиця Рівненської області, яка надана відповідачу для будівництва та обслуговування магазину ресторану були утворені під час шлюбу та за спільні кошти і за спільною працею подружжя позивача та відповідача, а тому є їх спільною сумісною власністю , у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Твердження представника відповідача у запереченні проти позову, що спірний об'єкт є самочинним, а тому на нього не може бути визнано право власності є безпідставними, оскільки позивач просить визнати за собою право власності на вказаний об'єкт, а просить вирішити спір стосовно використаних при такому будівництві конструктивних елементів.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року справа №6-49845св12 зазначено, що будівельні матеріали та роботи, які проведено при будівництві об'єкту нерухомості є об'єктами цивільних прав, а тому не зважаючи на те, що забудова житлового будинку є самочинною або незавершеною, це не виключає визнання за подружжям права власності на будівельні матеріали та результати робіт.

Також, є безпідставними доводи представника відповідача, щодо відсутності будь яких доказів, які б свідчили про наявність стін із бетонних блоків, 30% перекриття із залізобетонних плит підвалу (підвального поверху) на незавершеному будівництві магазину-ресторану, оскільки незважаючи на прийняте рішення про анулювання технічного паспорту на незавершене будівництво магазину-ресторану по вулиці Шевченка в м.Дубровиця Рівненської області та анулювання технічної інвентаризації, і визнанням недійсним технічного паспорту на незавершений об'єкт, при проведенні технічної інвентаризації було чітко перераховано наявність спірних будівельних матеріалів і їх наявність не спростована.

Керуючись ст.ст. 18, 60-62, 69-71 СК України, ст.ст. 15, 16, 364, 368-370, 391 та 392 ЦК України, ст.ст.10, 60, 88, 212, 215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, обладнання, утворених ними конструктивних елементів (на 1/2 частку фундаменту, плит, перекриття), розташованих на земельній ділянці загальною площею 0,0343 га. по вул. Шевченка в м. Дубровиця Рівненської області, наданій в оренду підприємцю ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування магазину-ресторану.

оРішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_5