У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.04.2016 Справа №607/15533/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Братасюка В.М., секретаря судового засідання О.І. Чичкевич,

скаржника ОСОБА_1, представника ДВС ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу на дії державного виконавця про відмову зняття арешту з майна та оголошеної заборони його відчуження ,-

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з скаргою, зазначивши субєктом, чиї дії оскаржуються, другий відділ ДВС ТМУЮ про зняття арешту з майна боржника і оголошеної заборони на відчуження майна, накладених постановою старшого державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2015 року у ВП №46714817.

Скаргу заявлено за участі заінтересованої особи стягувача у виконавчому провадженні ОСОБА_3.

В обґрунтування вимог скаржник зазначає, що боржником повністю погашено суму боргу у виконавчому провадженні, однак з причини недосконалості закону державний виконавець з власної ініціативи не скасовує накладені обмеження на майно скаржника, чим здійснює надмірне втручання у право власності.

В судовому засіданні скаргу підтримав та просить задовольнити з зазначених у змісті скарги підстав.

Стягувач у виконавчому провадження скаргу підтримав та зазначив, що боржник дійсно повернув усю сумі боргу.

Представник ДВС суду пояснив, що оскільки від стягувача надійшла заява про повернення виконавчого документа, то закон не дозволяє державному виконавцю знімати арешт за заборону на відчуження майна боржника, оскільки стягувач вправі повторно предявити виконавчий лист до примусового виконання. Про повернення стягувачем жоржину суми боргу, ДВС нічого не відомо, оскільки від ОСОБА_3 жодних заяв не надходило.

Розглянувши скаргу судом встановлено наступні обставини.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 Постанови за №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» наголошує, що при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини",від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу", від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI, іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Відтак процесуальними нормами ЦПК щодо здійснення судового контролю є Розділ VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень», тобто ст. 383-389.

Із змісту скарги вбачається, що на виконанні в Другому відділі ДВС Тернопільського міського управління юстиції знаходився виконавчий документ виконавчий лист №607/15533/14-ц від 19.02.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 20 000 гривень боргу за договором позики, та 243, 60 гривень судового збору.

04.03.2015 року державним виконавцем Другого відділу ДВС ТМУЮ відкрите виконавче провадження за даним виконавчим листом, з присвоєнням номера ВП 46714817 , про що винесено постанову.

Того ж дня 03.11.2015 року, за заявою стягувача, державним виконавцем другого відділу ДВС ТМУЮ винесено постанову у ВП 446714817про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, за змістом якої вбачається накладання ДВС арешту на все рухоме й нерухоме майно боржника ОСОБА_4 та заборона йому здійснювати будь які дії щодо відчуження майна.

Судом встановлено, що 25.05.2015 року стягувачем у ВП на імя начальника відділу ДВС направлено заяву, зареєстровану в канцелярії відділу, про повернення виконавчого листа без виконання.

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_3, ще 05.03.2015 року вона отримала від боржника ОСОБА_1 грошові кошти в повному розмірі 20 000 гривень. А тому жодних претензій до неї не має і не буде мати. Про що направила лист на адресу відділу ДВС 05.03.2015 року. Жодних належних і допустимих доказів направлення відповідно листа на адресу ДВС в березні 2015року ОСОБА_3 суду не надала, й представник ДВС в судовому засіданні ствердив, що будь яких листів від неї (ОСОБА_3) в ДВС не надходило.

Надалі, оскільки від стягувача у виконавчому провадженні в травні 2015 року надійшла заява про повернення виконавчого документа без виконання, державним виконавцем другого відділу ДВС 29.05.2015 року винесено відповідну постанову з посиланням на п.1 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Однак як пояснив суду представник ДВС питання про зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони на відчуження майна постановою не вирішувалося, оскільки в разі повернення виконавчого документа, ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачено зняття арешту з ініціативи державного виконавця.

З огляду на викладене суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.. 25 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. ….За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що

виноситься відповідна постанова.

Разом з тим, стаття перша Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, наголошуючи на праві кожної людини мирно володіти своїм майном, передбачає право держави контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вона вважає необхідними для досягнення цієї мети. (Рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року).

При цьому втручання у право власності зі сторони державних органів є допустимим лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету і має існувати розумне співвідношення маж засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ «ОСОБА_5 проти Італії» від 28.07.1999року).

А тому суд наголошує, що за наявності повної свободи державного виконавця накладати арешт на майно боржника, відсутність спеціальної норми закону в національному законодавстві, яка не дозволяє за очевидної необхідності державному виконавцю скасувати накладений арешт на все майно боржника, не є виправданим і не має бути проблемою власника, щодо майна якого здійснене надмірне державне втручання, адже закон повинен бути якісним, тобто відповідати вимогам «доступності» і «передбачуваності» - «Норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку. Громадянин повинен мати можливість за необхідності за належної правової допомоги передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія» (Рішення ЄСПЛ «Толстой і Мілославскій проти Сполученого Королівства»). Ці наслідки не неповинні бути «передбачуваними» з абсолютною точністю: досвід показує, що це недосяжно. Знову ж, тоді як певність є дуже бажаною, вона може призвести до надмірної закостенілості, а закон повинен пристосовуватись до обставин, що змінюються» (Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_6 проти Сполученого Королівства» від 26.04.1979 року).

Як розяснює Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 18 Постанови за №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» - за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК. Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Враховуючи наведене, ту обставину, що ОСОБА_1, як боржником, в добровільному порядку повернено суму, визначену у виконавчому документі, ОСОБА_3, як боржнику у ВП, твердження ОСОБА_3 про відсутність будь яких майнових претензій до ОСОБА_1, однак в позасудовому порядку державним виконавцем не вирішене питання про знаття арешту з майна боржника та оголошення заборони відчуження майна, суд вважає, що скарга підлягає до задоволення шляхом зобовязання Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції задовольнити вимогу ОСОБА_1 та усунути допущені порушення її прав, у спосіб зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою старшого державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2015 року у ВП №46714817.

Керуючись ст. 383 389 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд ,-

у х в а л и в :

Скаргу задовольнити .

Зобовязати Другий відділ ДВС Тернопільського міського управління юстиції задовольнити вимогу ОСОБА_1 та усунути допущені порушення її прав, шляхомзняття арешту з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою старшого державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2015 року у ВП №46714817.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення .

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий В.М. Братасюк