Справа № 308/2190/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Кеміня М.П., Джуги С.Д.,

за участі секретаря Чонки Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1, що діє імені ОСОБА_2, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року справу за позовом дочірнього підприємства «Житловий комплекс № 2» приватного акціонерного товариства «Житлово-побутове підприємство» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за проживання та комунальні послуги, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року дочірнє підприємство «Житловий комплекс № 2» ПрАТ «Житлово-побутове підприємство», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, посилаючись на те, що відповідач за період до 2002 року та протягом 2002-2014 років сплачував договірні платежі не у повному обсязі, внаслідок чого станом на 01 січня 2015 року утворилась заборгованість, просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за проживання у блоці АДРЕСА_1 за комунальні послуги у сумі 66 477,47 грн. та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року (а.с. 61-64) позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ДП «Житловий комплекс №2» ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» заборгованість в розмірі 66 477,47 грн., та 664,78 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі (а.с. 68-69) ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Зазначає, що позивачем на вимогу суду був наданий типовий розрахунок вартості комунальних послуг, які надаються мешканцям гуртожитку у приміщеннях не обладнаних засобами обліку використання таких послуг. Проте, приміщення, у якому він проживає, обладнане лічильниками спожитої електричної енергії та холодного водопостачання, та з кожною організацією, яка надає комунальні послуги, ним укладені відповідні договори.

Крім того, до складу його сім'ї входять не сім чоловік, як зазначав позивач, а шість.

Також зазначає, про неналежне утримання позивачем будівлі гуртожитку.

Відповідно до ч. 2 ст.303 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом за відсутності сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 25 листопада 1999 року (а.с. 5), виданого виконкомом Ужгородської міської ради на підставі рішення міської ради від 26 лютого 1997 року № 29, будинок АДРЕСА_1 належить ЗАТ «Житлово-побутове підприємство» на праві колективної власності.

02 лютого 1998 року між ЗАТ «Житлово-побутове підприємство» та ОСОБА_3, був укладений договір № 7, відповідно до умов якого останньому для тимчасового проживання його робітників і службовців передано 5 ліжкомісць.

Розмір оплати за проживання на момент укладення договору складає 199,19 грн. щомсяця.

Вартість проживання коригується виконавцем в односторонньому порядку, без згоди замовника, відповідно до індексу інфляції.

Замовник зобов'язаний щомісячно, протягом п'яти днів з моменту отримання рахунку за проживання чи платіжного доручення, сплачувати витрати виконавця за надані послуги (а.с. 13).

05 листопада 2001 року зазначений будинок був переданий ДП «Житловий комплекс № 2» (а.с. 6).

01 серпня 2002 року ДП «Житловий комплекс №2» ЗАТ «Житлово-побутове підприємство» та ОСОБА_2 уклали договір № 23 (а) згідно з умовами якого останньому та членам його сім'ї (7 чоловік) було надано місце в гуртожитку по АДРЕСА_1 та кухня. Розмір оплати за проживання на момент укладення договору становить 158,46 грн. щомісяця та суми витрат за комунальні послуги.

Відповідно до п.1.2. договору № 23 (а) коригування вартості ціни за надані послуги проводиться без згоди наймача.

Наймодавець зобов'язаний своєчасно оплачувати витрати наймодавця за надані житлово-комунальні послуги не пізніше 10 числа наступного місяця (а.с. 14).

Згідно розрахунку заборгованості (а.с.17, 43-47) заборгованість відповідача за проживання у гуртожитку станом на 01 січня 2015 року становить 66 477,47 грн.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному КМУ (ч.1-2 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, встановив, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував за надані послуги, в результаті чого утворилася заборгованість, яка станом на 01 січня 2015 року становить 66 477,47 грн. Іншого розрахунку на спростування наданого позивачем, відповідач не надав.

Претензій відповідача щодо надання комунальних послуг, їх якості, складу та тарифів матеріали справи не містять.

Зміни до укладених між сторонами договорів у зв'язку із зменшенням складу сім'ї відповідача не вносилися.

Отже, за таких обставин, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.525, 526 ЦК України, ст.ст.68, 162 ЖК України, п.5 ч.3 ст.20, ч.ч. 1-3 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.п. 1.3., 4.1. Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25 квітня 2005 року № 60, п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року № 572, обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції, представник відповідача заявив, що оригінал договору № 23(а) від 01 серпня 2002 року з підписом ОСОБА_2 відсутній, існування такого договору викликає сумнів, оскільки відповідач не пам'ятає про укладення ним такого.

Проте, в матеріалах справи наявна копія договору № 23 (а) від 01 серпня 2002 року, яка підписана ОСОБА_2 (а.с. 14).

Відповідно до ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характер або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що клопотання про витребування від позивача та огляд оригіналу зазначеного договору відповідачем та його представником не заявлялося.

Також представник відповідача вказує на те, що у суді першої інстанції було заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Однак, у матеріалах справи таке клопотання відсутнє.

Не було заявлено про застосування строку позовної давності представником відповідача і в судовому засіданні, яке відбулося 19 листопада 2015 року за його участю, що підтверджується журналом судового засідання та технічним записом судового засідання на диску звукозапису (а.с. 58-59, 65).

За змістом ч.ч. 3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовуються судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Вказана норма є нормою матеріального права, тому суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Не заслуговують на увагу і твердження представника відповідача про те, що кухня не може розцінюватися як ліжкомісце, а тому плата за неї нарахована неправильно, оскільки, з договору № 23 (а) від 01 серпня 2002 року вбачається, що при його укладенні сторонами було погоджено плату за утримання ліжкомісць та кухні, яка, як було пояснено представниками позивача, була захоплена відповідачем самовільно, що спричинило незручності іншим мешканцям гуртожитку.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача, наведені ним у заперечені на позовну заяву, про те, що позивачем безпідставно нарахована плата за спожиту ним електричну енергію, у зв'язку з укладенням між ним та Ужгородським міським РЕМ договору № 005-4892 та угоди про спожиту електричну енергію № 220 від 11 липня 2013 року, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, (а.с. 43-47) з липня 2013 року відповідачу не нараховується плата за спожиту електричну енергію.

Вказує, що його донькою також був укладений договір на вивезення сміття.

Крім того, відповідач не надав суду жодного договору про які він зазначає.

Доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст.ст.213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє імені ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В. Джуга С.Д.