АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2016 року м. Чернівці
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:
головуючого Владичан А.І.
суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар: Шерівська Ю.А.

з участю сторін: представника позивача Ринжука Г.М..,

представника третьої особи Голубової М.Г..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго», третя особа на стороні позивача: Державна фінансова інспекція в Чернівецькій області до ОСОБА_1 про стягнення не обґрунтовано виплаченої заробітної плати,за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 березня 2016 року, -
В С Т А Н О В И Л А :
У грудні 2015 року Міське комунальне підприємство «Чернівцітеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення не обґрунтовано виплаченої заробітної плати.
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що відповідач ОСОБА_1 , який постійно працював на посаді оператора котельні № 5 другої стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 , з 13.10. 2012 року був прийнятий на роботу за сумісництвом до МКП «Чернівцітеплокомуненерго» на посаду оператора котельні служби теплового району №2 бр.№4 котельні ЗОШ №17 та наданій посаді пропрацював до 19.04.2013 pоку.. В обгрунтування заявлених вимог посилаються на те, що в серпні 2015 року Державною фінансовою інспекцією в Чернівецькій області було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності МКП

_______________________________________________________________________________________________________________

Справа № 22ц/794/626/2016р. Головуючий у І інстанції: Слободян Г.М.

Категорія: 55 Суддя-доповідач: Владичан А.І.

«Чернівцітеплокомуненерго» за період з 01.06.2012 р. по 01.08.2015 p., за результатами якої встановлено ряд порушень та недоліків, чинного законодавства, що викладені в акті ревізії від 26.10.2015 р. № 06-40/25. На підставі результатів ревізії інспекцією складено вимогу до позивача № 24-06-14-14/6884 від 24 листопада 2015 p., зокрема, в акті від 26.10.2015 р. № 06-40/25 вказуються порушення вимог чинного закону, за період з 01.06.2012 р. по 01.08.2015 р. по окремих зовнішніх сумісниках, в тому числі і ОСОБА_1 на предмет правильності нарахування заробітної плати.

Зазначають, що в той же період була проведена працівниками Держфінінспекції в Івано - Франківській області щодо роботи за основним місцем роботи відповідача ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_1 , зустрічна перевірка і станом на 21.08.2015 року, за дослідженою документацією відносно відповідача, а це - штатні розклади, табелі обліку використання робочого часу, графіки роботи, відомості нарахування заробітної плати, тощо та співставленням даних графіків роботи, табелів обліку робочого часу за основним місцем роботи ОСОБА_1 з даними обліку робочого часу за сумісництвом в МКП «Чернівцітеплокомуненерго» відносно оператора ОСОБА_1 були встановлені випадки оплати праці за сумісництвом, під час знаходження його на основному місці роботи, а саме за період з 12.10.2012 р. по 19.04.2013 р. відповідачу було проведено нарахування і виплату заробітної плати на загальну суму 14759,80 грн., в той час як заробітна плата підлягала нарахуванню в сумі - 6295,28 грн., тобто мало місце надмірно нарахованої та відповідно сплаченої заробітної плати ОСОБА_1 сума якої склала - 8464,52 гривень, і яку останній відмовився повернути за зверненням МКП Чернівцітеплокомуненерго, дана сума з відповідача утримана не була.
З урахуванням викладеного просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 , на свою користь надмірну виплачену заробітну плату в сумі 8464,52 гривні.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 березня 2016 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь МКП «Чернівцітеплокомуненерго» необґрунтовано виплаченої заробітної плати в сумі 8464,52 гривні.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» про стягнення не обґрунтовано виплаченої заробітної плати, відмовити.
В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом не вірно були трактовані покази свідків, в тому числі на спростування того, що ОСОБА_2 , не вказувала, що він не приносив з основного місця роботи графіки робочого часу, що доводить довідка, яка надана суду до позовної заяви позивачем та підписана ОСОБА_2 , де відповідно до другого абзацу міститься наступна інформація: «На момент працевлаштування, станом на жовтень 2012 року, з основного місця роботи були отриманні змінні графіки роботи на опалювальний період 2012- 2013 р».
Також зазначає, що не відповідає дійсності та обставина, що він за один і той же період роботи згідно табелів обліку робочого часу працював і на основному місці роботи і на роботі за сумісництвом, оскільки працювати одночасно на двох котельнях є фізично не можливо.
Відповідно до положень ст..127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівника, для повернення сум зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, може провадитись тільки за наказом власника або уповноваженого ним органу, і лише у місячний строк з дня виплати неправильно обчисленої суми.
Крім того, вважає, що позивачем пропущено строки звернення до суду.
Спеціальна норма, тобто ст.233 КЗпП України, визначає, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. З роботи він був звільнений 19 квітня 2013 року та під час звільнення до мене із боку позивача не було жодних претензій, тобто позивачем пропущено обидва строки позовної давності.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.
Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо неповно з`ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час працевлаштування за сумісництвом не надано повної та достовірної інформації щодо умов працевлаштування за основним місцем роботи, що призвело до необґрунтованого нарахування і сплати заробітної плати відповідачу, яка підлягає стягненню, оскільки дії відповідача з цього приводу є недобросовісними.
Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України №43 від 28 червня 1993 року (далі Положення №43 від 28 червня 1993 року), сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом.
Відповідно до ст. 102-1 КЗпП України, ст.19 Закону України «Про оплату праці» та п.5 Положення № 43 від 28 червня 1993 року працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року №245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій", робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Для роботи за сумісництвом згоди адміністрації за місцем основної роботи не потрібно.
Пункт 2 цієї постанови КМУ передбачає, що тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу. Оплата праці сумісників провадиться за фактично виконану роботу.
Відповідно до п.12 Положення №43 від 28 червня 1993 року відповідальність за порушення порядку прийняття на роботу за сумісництвом відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №245 від 03 квітня 1993 року покладається на власника або уповноважений ним орган державного підприємства, установи, організації, що приймає працівника на роботу за сумісництвом.
Власник або уповноважений ним орган державного підприємства, установи, організації, що приймає працівника на роботу за сумісництвом, для затвердження графіку роботи сумісника з урахуванням наявності вільного часу від основної роботи, зобов`язаний витребувати графік роботи сумісника за його основним місцем роботи.
Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС України №233 від 18.10.2012 року, відповідача ОСОБА_3 , з 18.10.2012 року (на час опалювального сезону до 15 квітня 2013 року) прийнято на тимчасову роботу на посаду оператора котельні з посадовим окладом за 3 тарифним розрядом 1133 грн. на місяць. Згідно заяви ОСОБА_1 про прийняття його оператором котельні ЗОШ-17, Сокирянська 18 ІІ розряду служби теплового району №2 на опалювальний період 2012 -2013 роки за сумісництвом з 13.10.2012 року, відповідно до наказу про прийом на роботу був прийнятий на роботу з 13.10.2012 року, на певний строк, сумісником на опалювальний період 2012-2013 роки, з формою і системою оплати праці погодинно-преміальної.
По закінченню строку трудового договору відповідача ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 19.04.2013 року.
Довідкою МКП «Чернівцітеплокомуненерго» підтверджується, що ОСОБА_1 , працював за сумісництвом з 13.10.2012 року по 19.04.2013 року.
Тобто, частину роботи за сумісництвом ОСОБА_1 , виконував не у вільний від основної роботи час, а за рахунок робочого часу у військові частині НОМЕР_2 МВС України.
Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути зайво сплачені кошти, оскільки сукупністю досліджених доказів по справі встановлено порушення вимог щодо максимальної тривалості роботи за сумісництвом, що призвело до необгрунтованого нарахування і сплати заробітної плати відповідачу. Тому відповідно до розрахунку зайво виплаченої заробітної плати зовнішньому суміснику відповідачу ОСОБА_1 у 2012-2013 роках внаслідок накладки годин за основним місцем роботи та за сумісництвом, відповідачу за період з 19.10.2012 р. по 30.03.2013 р. проведено нарахування та виплату заробітної плати на загальну суму 14759,80 грн., тоді як йому необхідно було нарахувати 6295,28 грн., тобто зайве нарахування та виплата заробітної плати відповідачу ОСОБА_1 склали 8464,52 грн., яку слід стягнути.
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.
Так, за змістом ст. 127 КЗпП України повернення підприємству зайво виплачених коштів можливо для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахуваннями звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за не відроблені дні відпустки; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136 КЗпП України).
Також ст. 1212 ЦК України зобов`язує особу, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно.
При цьому ст. 1215 ЦК України встановлює, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Таким чином, нормами закону не передбачено повернення працівником підприємству зайво виплачених коштів, крім випадків, встановлених ст. 127 КЗпП України, ст. 1215 ЦК України. Крім того, в справі відсутні будь-які докази про те, що ОСОБА_1 роботу по сумісництву не було виконано і до нього стосовно цього висовувались будь-які претензії.
Колегією суддів не встановлено недобросовісності з боку відповідача, тобто відсутня його вина у неправомірному отриманні надмірно нарахованої заробітної плати.
Всупереч наведеним нормам позивач звернувся до суду з позовом в порядку, передбаченому ст.1166 ЦК України, що є неприпустимо.
Постановою Пленуму ВСУ «Про судові рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, п.11 передбачено, що встановивши строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Таким чином, якщо позов по своїй суті є підставним, обґрунтованим та доведеним, але позивам пропустив строк позовної давності, суд під час винесення рішення у справі у мотивувальній частині вказує про обґрунтованість позову, обставин та підстав зазначених у позові, однак відмовляє у його задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Якщо ж позов по своїй суті є безпідставним та необґрунтованим, то суд відмовляє у його задоволенні по суті а не виходячи зі строків давності.
Враховуючи вище зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго», третя особа на стороні позивача: Державна фінансова інспекція в Чернівецькій області до ОСОБА_1 про стягнення не обґрунтовано виплаченої заробітної плати, задоволенню не підлягають, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати і постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,
ВИРІШИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 березня 2016 року, скасувати.

В задоволенні позовних вимог Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго», третя особа на стороні позивача: Державна фінансова інспекція в Чернівецькій області до ОСОБА_1 про стягнення не обґрунтовано виплаченої заробітної плати, відмовити.
Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.
Головуючий:
Судді: