УХВАЛА

іменем україни

29 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Южного міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 9 вересня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» (далі - ТОВ «ПростоФінанс») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 63 810 грн, строком до 10 вересня 2013 року, а остання зобов'язалася повернути наданий кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі та на умовах, передбачених кредитним договором та додатком 1 до нього, яким встановлений графік платежів.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконала, допустила заборгованість, яка станом на 10 травня 2014 року склала

99 751 грн 79 коп.

18 травня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ПростоФінанс» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «ПростоФінанс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитними договорами.

Посилаючись на вищевикладене, ТОВ «Кредитні ініціативи» як новий кредитор просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 9 вересня 2008 року у розмірі 99 751 грн 79 коп, яка складається із заборгованості за кредитом - 56 630 грн 45 коп., за відсотками - 25 257 грн 81 коп., за комісією - 8 461 грн 41 коп. та штрафу - 9 402 грн 12 коп.

Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 9 вересня 2008 року у розмірі 99 751 грн 79 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року рішення районного суду скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» просить ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи», виходив із того, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала в результаті чого утворилася заборгованість за кредитом яка відповідно до вимог ст. ст. 526, 611, 612, 1029, 1054 ЦК України підлягає стягненню з боржника.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки ТОВ «ПростоФінанс» 11 вересня 2009 року звернулося до відповідача з вимогою про дострокове повернення кредиту чим змінило строк виконання основного зобов'язання, тому ТОВ «Кредитні ініціативи», пред'явивши позов до відповідача у черні 2014 року, пропустило встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 9 вересня 2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останній кредит у розмірі 63 810 грнстроком до 10 вересня 2013 року, а остання зобов'язалася повернути наданий кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі та на умовах, передбачених кредитним договором та додатком 1 до нього, яким встановлений графік платежів. Цільове призначення кредиту для оплати позичальником автомобіля марки Hyundai Accent, 2008 року випуску.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконала, допустила заборгованість, розмір якої станом на 10 травня 2014 року склав

99 751 грн 79 коп.

18 травня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ПростоФінанс» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «ПростоФінанс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитними договорами, укладеними між ТОВ «ПростоФінанс» та фізичними особами, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги від

ТОВ «ПростоФінанс» за кредитним договором від 9 вересня 2008 року на користь ТОВ «Кредитні ініціативи».

11 вересня 2009 року ТОВ «ПростоФінанс», скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, звернулося до ОСОБА_3 з вимогою про дострокове повернення кредиту протягом тридцяти календарних днів, зокрема в строк до 12 жовтня 2009 року.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що, надіславши

11 вересня 2009 року позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту (а. с. 94), банк, скориставшись положенням ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором, визначивши днем остаточного погашення 90-й день з дня отримання вимоги. З позовом до суду банк (новий кредитор) звернувся у червні 2014 року. А згідно зі ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Отже, трирічний строк позовної давності пропущено (ст. 257 ЦК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: № 6-1349 цс 15 від 2 грудня 2015 року, № 6- 249 цс 15 від 2 грудня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

За змістом чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, а враховуючи те, що ст. 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2307 цс 15 від 2 березня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідач у суді першої інстанції заяву про застосування позовної давності не подавав, а відмовити в позові у зв'язку з пропуском позовної давності можливо лише за заявою сторони, зробленою до ухвалення рішення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик