Провадження № 2/522/2371/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ТЕРАКС» ЛТД, за участю третіх осіб на боці відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю Українська інвестиційно-будівельна-компанія «УКРСПОРТБУДІНВЕСТ», ОСОБА_2 про визнання договору удаваним та таким, що є договором купівлі-продажу майнових прав, визнання майнових прав на апартаменти, визнання права на отримання у власність, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка 17.08.2015 року звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з уточненими позовними вимогами до товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРАКС» ЛТД (32428789), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ІНВЕСТИЦІЙНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «УКРСПОРТБУДІНВЕСТ», ОСОБА_2 - «про визнання договору комісії №203 на будівництво обєкта нерухомості від 30 жовтня 2008р., укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД удаваним та таким, що є договором купівлі-продажу майнових прав з 24 лютого 2012р., з дня набуття позивачкою (ОСОБА_1А.) права вимоги за вищевказаним договором комісії, також просила визнати майнові права ОСОБА_1 на апартаменти будівельний номер №29 загальною площею 139,88 кв.м., розташованих на 5 поверсі в 20-ти поверховій секції сімейно-оздоровчого комплексу у м. Одесі, 8-а станція Великого Фонтану, провулок Морехідний, 2/2 з 24 лютого 2012р. Визнати право ОСОБА_1 на отримання у власність апартаментів будівельний номер №29 загальною площею 139,88 кв.м., розташованих на 5 поверсі в 20-ти поверховій секції сімейно-оздоровчого комплексу у м. Одесі, 8-а станція Великого Фонтану, провулок Морехідний, 2/2 з 24 лютого 2012р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 жовтня 2008р. між ОСОБА_2 та ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД (надалі - ТОВ) було укладено договір комісії №203 на будівництво об'єкта нерухомості. 09 серпня 2010р. на підставі угоди сторін до договору від 30 жовтня 2008р. №203, право вимоги за вищевказаним договором ОСОБА_2 відступає ОСОБА_3, яка, в свою чергу, 24 лютого 2012р. відступає належні їй права за договором ОСОБА_1 Таким чином з 24 лютого 2012р. позивачка отримала всі права та обовязки за вказаним договором, в тому числі щодо отримання апартаментів після завершення будівництва та виконання обовязків покладених на неї, як комітента за договором комісії.

У відповідності до вказаного договору ТОВ зобов'язалось виконати доручення комітента здійснивши всі фактичні та юридичні дії необхідні для будівництва об'єкта нерухомості сімейно-оздоровчого комплексу, з метою передачі у власність апартаментів будівельний №29, загальною площею 139,88 кв.м., розташованих на 5-му поверсі в 20-ти поверховій секції сімейно-оздоровчого комплексу. Строк реалізації доручення визначено п.4.1., 6.1. договору комісії №203, відповідно до якого, до 25 грудня 2009р. відповідач зобов'язувався ввести до експлуатації закінчений будівництвом сімейно-оздоровчий комплекс і впродовж 45-днів передати у власність апартаменти, які передбачені п.1.4. договору. Проте відповідач вказане зобов'язання по передачі апартаментів у власність позивача не виконав, будівництво не завершено, до експлуатації об'єкт нерухомості не введено. В обґрунтування позовних вимог щодо удаваності договору комісії та визнання договору комісії договором купівлі-продажу майнових прав зазначала, що в договорі комісії відсутні істотні умови договору комісії. При цьому у договорі присутні ознаки договору купівлі-продажу майнових прав. Мотивуючи невизнання свого права з боку відповідача, зазначала, що оскільки первинна адреса будівництва, за якою було укладено договір та теперішня адреса будівництва не співпадають, це свідчить про не визнання з боку відповідача її права на отримання апартаментів. Також, посилалася на відмову у реєстрації майнового права на підставі рішення державного реєстратора №23905497 від 26.08.2015р. та не можливості зареєструвати у майбутньому право власності на апартаменти після введення будинку в експлуатацію на підставі договору комісії.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4, діючий по довіреності, позовні вимоги підтримав, посилаючись на зазначені підстави, просив позов задовольнити. Пояснив, що визнання позову відповідачем, ще не є визнанням прав позивача. Первинна адреса будівництва, за якою було укладено договір, та теперішня адреса будівництва відрізняється та відповідає тій, що зазначена у договорі. Після введення будинку в експлуатацію не уявляється можливим на підставі договору зареєструвати право власності. Позивачем було направлено вимогу відповідачу щодо приведення документів відповідно до чинного законодавства шляхом укладання договору купівлі-продажу майнових прав, яким передбачити нову адресу будівництва, не змінюючи склад правовідносин у іншому. Однак, відповідач відмовився та усно повідомив позивачу, що остання жодних прав на апартаменти не має, та для приведення документів у відповідності до чинного законодавства позивачу необхідно доплатити 45000 дол. США. У звязку з чим представник позивача вважає, що відповідач права позивача не визнає, тому звернулись до суду.

Представник відповідача ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД ОСОБА_5, у судовому засіданні проти задоволення вимог заперечував у повному обсязі, при цьому зазначив, що усі доводи сторони позивача не ґрунтуються на діючому законодавству. Також заявив про застосування позовної давності до заявлених вимог про визнання договору комісії удаваним, оскільки сплив строк та відсутні поважні причини для його поновлення. Також представник позивача наголосив на тому, що між сторонами відсутній спір з приводу належності позивачці майнових прав, що виникли з відповідного договору комісії та додаткових угод до нього, ці права відповідачем визнаються повною мірою. Також зазначав, що договір комісії укладено згідно з чинним законодавством. Протягом усього періоду, з моменту набуття права вимоги за укладеним договором комісії, позивачка була обізнана з його змістом та погоджувалася з такими умовами надання послуг відповідачем.

Представник третьої особи на стороні відповідача ТОВ «Українська інвестиційно-будівельна компанія Укрспортбудінвест», скориставшись своїм правом, надав суду письмові пояснення, якими також заперечував проти задоволення вимог позову, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість.

Третя особа, на стороні позивачки, ОСОБА_2 з позовом погодився, та просив його задовольнити.

Суд, з урахуванням вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності представника третьої особи на стороні відповідача ТОВ «Українська інвестиційно-будівельна компанія Укрспортбудінвест».

Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Одеської міської ради № 14 квітня 2010 року № 5848-V Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРРАКС» ЛТД передано у довгострокову оренду, строком на 25 років, в тому числі на 5 років для завершення будівництва, земельну ділянку, площею 3,14 га, за адресою: м. Одеса, 8-станція Великого Фонтану, для завершення будівництва сімейно-оздоровчого комплексу, із земель, які раніше були надані ВАТ «Чорноморський регіональний центр туризму».

Рішенням Одеської міської ради від 8 квітня 2011 року № 620-V внесені зміни у вказане рішення Одеської міської ради в частині уточнення адреси земельної ділянки, на якій здійснюється будівництво сімейно-оздоровчого комплексу, а саме: «8-станція Великого Фонтану (узбережжя Чорного моря) у м. Одесі», було змінено на «провулок Морехідний, 2/2».

30 жовтня 2008р. між ОСОБА_2 та ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД (надалі - ТОВ) було укладено договір комісії №203 на будівництво об'єкта нерухомості (а.с.16-20).

09 серпня 2010р. на підставі додаткової угоди №1 до договору від 30 жовтня 2008р. №203, право вимоги за вищевказаним договором комісії ОСОБА_2 відступає ОСОБА_3І.(а.с.24-25), яка, в свою чергу, 24 лютого 2012р. за додаткової угодою №2 до договору комісії №203 відступає належні їй права та обовязки за договором комісії №203 - ОСОБА_1 (а.с.26-27).

Отже, ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД є замовником будівництва Сімейно-оздоровчого комплексу на 8-й станції Великого Фонтану у м. Одесі, провулок Морехідний, 2/2 та виступає комісіонером за укладеним 30.10.2008 року договором комісії №203 (а.с.16-20).

Також судом встановлено, що вказаний сімейно-оздоровчий комплекс 17 липня 2014 року передано в іпотеку ТОВ «Українська інвестиційно-будівельна компанія «Укрспортбудінвест» (код ЄДОПОУ 35981755) на підставі іпотечного договору, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕРРАКС» ЛТД, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер №646, вказані обставини не заперечені жодною із сторін та належним чином досліджені судом.

За договором комісії комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за плату вчинити один або декілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Комітент зобов'язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов'язку перед третьою особою. Реалізація доручення комітента за укладеними договорами комісії здійснюється комісіонером шляхом укладання з відповідними організаціями та підприємствами договорів на проведення будівельних та інших робіт, необхідних для спорудження об'єкта нерухомості, вводу його до експлуатації та передачі апартаментів від комісіонера комітенту у власність.

Відповідно до договору комісії №203 від 30 жовтня 2008р., з урахуванням додаткової угоди №2 від 24.02.2012р., згідно з якою права за вказаним договором набула ОСОБА_1, комісіонер в особі ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД зобов'язувався за плату та в тому числі за рахунок комітента, здійснити усі фактичні та юридичні дії, необхідні для будівництва об'єкта нерухомості сімейно - оздоровчого комплексу цілорічної дії. Зазначений договір було укладено з ціллю передачі у власність комітенту, частини вказаного об'єкта нерухомості, а саме апартаментів за будівельним №29 загальною площею 139,88 кв.м., розташованих на 5 поверсі 20-ти поверхової секції сімейно - оздоровчого комплексу, за що комітент сплачує комісіонеру комісійну плату, що складає 0,5 % від загальної ціни договору.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання усіма його учасниками або одним із них певної користі. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. За удаваним правочином права та обов'язки настають, але не ті, що випливають із змісту правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, задля якоїсь цілі документально оформлюють один правочин, але між ними реально встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним правочином, чого позивачем доведено не було. Навпаки, воля сторін у договорі комісії спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені цим правочином.

У відповідності до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Всім цим умовам відповідає і договір комісії.

Згідно п. 1.1. договору комісії «Комісіонер зобов'язується за дорученням Комітента, за плату і за його рахунок здійснити від свого імені всі фактичні і юридичні дії (угоди), необхідні для будівництва об'єкта нерухомості сімейно-оздоровчого комплексу цілорічної дії, розташованого в прибережній зоні в районі 8-й станції Великого Фонтану в місті Одесі, пров. Морський, 2, з метою передачі у власність Комітенту частини зазначеного об'єкта - апартаментів, передбачених п.1.4 цього договору».

Згідно ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно п. 1.2. реалізація доручення Комітента за даним договором здійснюється Комісіонером шляхом укладення з відповідними організаціями та підприємствами договорів на проведення будівельних та інших робіт, необхідних для спорудження об'єкта нерухомості та введення його в експлуатацію, і передачі апартаментів Комітенту у власність, а також здійснення контролю над виконанням робіт з будівництва об'єкта нерухомості. П.1.3. договору вказує, що виступаючи від свого імені, Комісіонер самостійно укладає договори на проведення будівельних та інших робіт, необхідних для спорудження об'єкта нерухомості з третіми особами.

У відповідності до п.1.4. договору комісії, по виконанню даного договору Комітент стає власником апартаментів, що є предметом цього договору. В свою чергу Комітент, у відповідності до умов договору, у будь-який час може відмовитись від подальшої дії договору з відшкодуванням йому Комісіонером всіх внесених за договором сум, за вирахуванням комісійної винагороди, банківських витрат, та витрат повязаних з обслуговуванням апартаментів.

Зазначені умови договору також повністю кореспондують зі ст. 1013 ЦК України, яка зазначає, що Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії. Також комітент має право вимагати від Комісіонера відступлення права вимоги до особи, з якою Комісіонер уклав договір на виконання цього договору комісії, у разі порушення умов договору з Комісіонером третьою особою.

Окрім вищевказаних прав, та як зазначалося вище, Комітент після закінчення будівництва та введення обєкту до експлуатації має беззаперечне право отримати у власність апартаменти згідно інших умов договору та вимагати усунення недоліків у цих апартаментах, отримувати інформацію о ході будівництва, оглянути побудовані апартаменти, та вимагати від Комісіонера виконання останнім інших умов договору, за умови виконання комітентом своїх зобовязань за договором.

У даному випадку договір комісії хоча і є змішаним договором, проте за своєю суттю є договором про надання послуг чи посередницьким договором, який породжує у субєкта зобов'язальне право вимагати від іншої особи (комісіонера) надання (передачі) речі після її виготовлення (створення). Можливість застосування договору комісії при фінансуванні об'єктів будівництва визнана постановою Вищого господарського суду України № 2/99 від 24 травня 2007 року.

При цьому, суд враховує, що договір, який оскаржується позивачкою, був укладений 30.10.2008 року між відповідачем та ОСОБА_7, тобто, на момент укладення договору комісії позивачка не була стороною договору, права за договором позивачка набула лише 24.02.2012 року, уклавши відповідну додаткову угоду №2 про набуття прав нового комітента від комітента ОСОБА_3 (а.с.25), та була ознайомлена з умовами оскаржуваного договору комісії. Тобто після укладення договору від 30.10.2008р., до вказаного договору двічі неодноразово укладалися доповнення, які позивач не оспорює. При цьому позивач набула своїх прав не від ОСОБА_7, а від ОСОБА_3

Крім того, як було встановлено з пояснень сторін, позивачка зверталась з заявою до відповідача від 31.07.2015р. по внесення змін до договору комісії №203 на будівництво обєкта нерухомості щодо зміну адреси будівництва(а.с.40), що свідчить про визнання умов оскаржуваного договору, про її згоду на укладений між ними саме договору комісії, а не що інше.

Також, не зважаючи на те, що строк реалізації доручення комітента із завершення будівництва зазначено в договорі до 25 грудня 2009р., позивачка, набувши права за договором тільки 24 лютого 2012р., була обізнана із ходом будівництва, оскільки на момент отримання права вимоги за додатковою угодою №2 від 24 лютого 2012р, прострочення виконання зобовязання комісіонером вже складало два роки і два місяці.

Згідно ст.1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Зазначена норма не містить жодних обмежень щодо сфери застосування договорів комісії.

При цьому, постановою Вищого господарського суду України № 2/99 від 24 травня 2007 року сформульовано правову позицію, за якою одержання коштів на підставі цивільно-правових договорів, що передбачають оплатність, не можна вважати залученням коштів, а договори комісії є різновидом посередницьких договорів, оскільки комісіонер діє за дорученням, в інтересах та за рахунок комітента, тобто за суттю договору, не комісіонер (забудовник) залучає кошти комітента, а комітент надає забудовнику необхідні грошові кошти на виконання свого доручення.

Окремо суд має констатувати, що в якості підстави для визнання вчиненого правочину недійсним стороною позивачем наведено в якості такої мотиви невиконуваності цих договорів у майбутньому. Суд виходить з того, що усі питання виконання укладеного договору не впливають на його чинність, а, відповідно, не спричиняє недійсність самого правочину.

Так, за пунктом 7 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Обрана в оспорюваних договорах сторонами правова конструкція оформлення цивільних відносин між ними відповідала їх прагненням; при цьому, протягом певного тривалого періоду це сторони абсолютно задовольняли, що не надає жодних переваг у договірних відносинах позивачам в оцінці їх правового статусу та належних прав.

Суд має визнати, що всупереч вимогам статті 235 ЦК України позивачем не доведено наявності навмисних дій обох сторін, або принаймні відповідача, спрямованих на приховання іншого правочину, що вони мали насправді вчинити. Навпаки, позов виник у силу того, що позивач дійшла переконанню про невідповідність їх умов власним інтересам, порушенням строку його виконання, що також не може слугувати підставою недійсності укладеного правочину.

Суд має виходити з того, що підстава недійсності певна вада правочину повинна існувати на момент його укладення, зміна ставлення до укладеного договору, а так само його неналежне виконання або невиконання надають підстави для застосування судом інших способів захисту цивільних прав та інтересів їх сторін.

Резюмуючи наведене, суд має констатувати, що в оцінці доводів позивача та обставин по справі в частині вимог про визнання договору комісії удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, заявлених та визначених в обґрунтування цього позову, абсолютну безпідставність доводів сторони позивача, з огляду на що суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову.

Щодо визнання майнових прав.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. З Закону).

Поняття майнового права визначене та сформульоване в офіційній правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 30 січня 2013 року за заявою ПАТ «АКБ «Київ» у справі №6-168цс12, за якою майнові права на нерухомість, що є обєктом будівництва, не є речовими правами на чуже майно, оскільки обєктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки обєкти, майнові права яких належать позивачам, не існують на момент передання в іпотеку Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська інвестиційно-будівельна компанія «Укрспортбудінвест» усього курортно-оздоровчого комплексу, а тому не може існувати й право власності на них.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Додатково судом враховано, що підстави для визнання договору комісії судом удаваним відсутні, питання про недійсність вказаного договору з інших підстав у цьому судовому провадженні не досліджувалось, а тому не одержати майнове право позивачем неможливо; з моменту укладення названого договору воно вважається набутим позивачем.

Комісіонер здійснює спорудження обєкта у вигляді сімейно-оздоровчого комплексу. Частиною цього комплексу є 20-ти поверховий корпус, в якому і розміщуються майбутні апартаменти позивачки. Таким чином, предметом договору комісії є апартаменти в об'єкті будівництва, які після завершення будівництва та вводу до експлуатації обєкта будівництва, стають окремим майном (окремим обєктом права власності) на яке повною мірою виникають речові права.

У відповідності до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У відповідності до ч.1, ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Отже законодавець ототожнює права власності з речовими правами.

Речові права, це одна з правових форм реалізації відносин власності. Речові права визначаються як ті права, що надають їх власникові можливість безпосереднього (незалежно від будь-якої іншої особи) впливу на річ. Суб'єкт речового права може здійснювати в своєму інтересі дії щодо володіння, користування та розпорядженню річчю самостійно.

Правовий аналіз положень ЦК України, дозволяє дійти висновку про те, що майнове право, що є предметом договору комісії, це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Факт існування у позивачки певних майнових прав та права отримати у власність апартаментів у майбутньому згідно укладеного договору комісії не заперечується відповідачем, визнаються власні зобов'язання, з огляду на що в цій частині вимог суд визнає відсутність предмету спору в розумінні статті 3 ЦПК України.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

На підставі викладеного та керуючись с ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 208-209, 212-215, 218, ЦПК України; ст.. 15,16, 235,331,392, 526,629,651, 652, 656,1012 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «ТЕРАКС» ЛТД, за участю третіх осіб на боці відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю Українська інвестиційно-будівельна-компанія «УКРСПОРТБУДІНВЕСТ» , ОСОБА_2 про визнання договору удаваним та таким, що є договором купівлі-продажу майнових прав, визнання майнових прав на апартаменти, визнання права на отримання у власність,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л. В.