Справа №173/1048/14-ц
Провадження №2/173/750/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що 11 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір «Автопакет» № 8/2007/840-К/1671-АП, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 7841,58 дол.США з виплатою 12,4% ні рік. Позичальник порушив умови договору щодо своєчасного повернення кредиту у звязку з чим станом на 11 січня 2014 року заборгованості становить 14 592,26 дол.США, що за курсом НБУ складає 116 635 грн. 93 коп.: 7170,44 дол.США заборгованість за кредитом; 4999,33 дол.США заборгованість за процентами; 1638,33 дол.США пеня; 784,16 дол.США штраф. Також позивач посилається на те, що в забезпечення виконання умов договору умовами договору була передбачена порука, згідно з якою ОСОБА_2 поручилася за належне виконання Позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором. На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 14 592, 26 дол.США, що за курсом НБУ становить 116 635, 93 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року (т.1 а.с.90-94), яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року (т.1 а.с. 245-248) , було частково задоволено позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 116 635 грн. 93 коп. та понесені судові витрати, у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 було відмовлено. Разом з тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду були скасовані в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором і справу в цій частині було передано на новий розгляд (т.2, а.с.48-52). У звязку з чим під час нового судового розгляду справа розглядалася лише у межах позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1

В судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач, ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що він дійсно отримував кредит у позивача на придбання автомобілю, готівкою кошти він не отримував, проте не заперечував, що автомобіль він придбав, в тому числі за рахунок кредитних коштів. Суду пояснив, що договір про отримання кредиту в доларах він не підписував та на такі умови він не погоджувався. Окрім того суду пояснив, що кредит він погашав в гривнях, а потім продав автомобіль та за домовленістю з покупцем припинив сплачувати кредит, оскільки його мав продовжувати сплачувати новий власник автомобіля. Ніяких вимог Банк до нього не предявляв, тому позивач просив суд відмовити у позові з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

11 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» ( в подальшому змінено назву на публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра») (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник), ОСОБА_2 (Поручитель) було укладено договір «Автопакет» № 8/2007/840-К/1671-АП, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 7841,58 дол.США на придбання автотранспортного засобу з умовою виплати відсотків за користування кредитом у розмірі 12,4% ні рік строком до 10 жовтня 2012 року. Відповідно до умов договору (розділ 2) погашення кредиту мало відбуватися щомісячними мінімальними платежами у розмірі 177,33 дол.США до 18 числа поточного місяця (а.с.5-8).

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін.

Враховуючи те, що доказів визнання вищевказаного договору судом недійсним або ж його розірвання, сторонами суду надано не було, суд приходить до висновку, що договір, укладений між позивачем та відповідачем є чинним та укладений на умовах, які в ньому зазначені. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що він нібито не укладав договір на умовах, що зазначені в договорі, оскільки в порушення вимог ст. 60 ЦПК України докази укладення іншого договору ним не надано.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Уклавши із публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності ОСОБА_1 порушив договірні зобов`язання, що призвело до виникненя заборгованості, яка станом на 11 січня 2014 року становить 12 169, 77 дол.США: 7170, 44 дол.США заборгованість за кредитом; 4999,33 дол.США заборгованість за процентами (а.с.11-14).

Окрім того п.п.5.1 та 5.2 договору передбачено, що у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості за кожен день прострочення. У разі порушення Позичальником вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2,4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього Договору, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% від суми Кредиту, визначеної у п.1.1. цього Договору за кожен випадок.

У звязку з порушенням умов договору позивачем нараховану пеню в сумі 1638,33 дол.США та штраф 784, 16 дол.США.

В судовому засіданні встановлено, що виконувати зобовязання по договору відповідач припинив в серпні 2008 року, оскільки останній платіж було зроблено 7 липня 2008 року, що підтверджується розрахунком заборгованості та не заперечується відповідачем. З цього часу відповідач заборгованість не сплачував.

Таким чином, Позичальник порушив зобовязання щодо своєчасного повернення заборгованості по кредиту та відсотках у відповідності до умов договору і про це порушення Банку було відомо вже після 18 серпня 2008 року, коли мав бути здійснений обовязковий щомісячний платіж відповідно до умов договору. При цьому суд вважає, що саме несплата чергового щомісячного платежу є порушенням зобовязання з боку відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Доказів укладення між Банком та Позичальником договору про збільшення позовної давності сторонами не надано.

Таким чином строк, у межах якого Банк мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого права закінчився в 19 липня 2012 року, проте позивач звернувся до суду з позовом лише в травні 2014 року.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наявність поважних причин пропущення строку позовної давності позивачем не доведено.

Верховний Суд України у своїх постановах неодноразово висловлював аналогічну правову позицію. Так у постанові від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15 зазначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

В постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154 цс15 зазначено таке. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначені правові позиці Верховного Суду України у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що в судовому засіданні відповідачем було зроблено заяву про застосування позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у позові в повному обсязі, як до основної вимоги щодо стягнення заборгованості по кредиту та за процентами за користування кредитом так і щодо стягнення пені та штрафу у звязку зі спливом позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати, а саме, витрати на сплату судового збору, слід віднести за рахунок позивача, оскільки суд дійшов до висновку про відмову в позові.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 256-257, 260-261, 266-267, 526, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко