У Х В А Л А

Іменем України

05 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої Готра Т.Ю.,

суддів Леска В.В., Кондора Р.Ю.,

при секретарі Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати виконавчий напис за №1852, вчинений 26 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про стягнення з нього - ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 2 718 849,8 гривень таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що зазначений виконавчий напис приватним нотаріусом вчинений з порушенням вимог ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат», так як з виконавчого напису не видно, що відповідачем ОСОБА_2 були надані документи щодо безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; що згідно з договором позики від 13 січня 2014 року, посвідченого тим же приватним нотаріусом ОСОБА_3, мова йшла про грошове зобовязання в розмірі 909 370 гривень. Проте в оспорюваному виконавчому написі нотаріусом пропонується задовольнити вимоги стягувача в загальній сумі 110 000 доларів США, тобто не у валюті грошового зобовязання; що сума 2 333 720,40 гривень, яка пропонується до стягнення, є відмінною від тієї, що зазначена у договорі позики. Крім того, незрозумілою є сума пені, оскільки така не містить відповідного розрахунку. Також позивач вказує на те, що документ, на якому вчинено виконавчий напис, містить ознаки неукладеності, так як у договорі позики від 13 січня 2014 року є посилання на нібито передачу грошей у конкретно невизначеному проміжку часу - раніше (п.2 договору), тоді як згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2016 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, просив таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2014 року між позикодавцем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_1 було укладено письмовий договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №90, згідно якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 909370,00 гривень, що еквівалентно 110000,00 доларів США за середньо банківським курсом станом на день укладення договору, із зобовязанням повернути у визначені цим договором розмірі, строку і порядку. У п.4 договору встановлено, що сума позики має бути повернута до 30.01.2015 року. Факт повернення позики підтверджується заявою позикодавця про отримання суми позики повністю або частково, справжність підпису на якій повинна бути засвідчена нотаріально (п.7 договору). Якщо позичальник не поверне позику протягом строку, встановленого цим договором, або поверне тільки її частину, позикодавець має право, починаючи з наступного дня після цього строку, предявити цей договір до стягнення, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобовязання, встановленого цим договором, разом із цим договором за домовленістю сторін буде вважатися заява, передана позикодавцем позичальнику у порядку ст.84 Закону України «Про нотаріат», позитивну відповідь на яку зі сторони позичальника не буде одержано у строки, встановлені позикодавцем у цій заяві (але не мене 10 календарних днів), або не буде сплачена сума позики у цей строк. (п.9 договору позики).

Згідно з п.10 договору позики за прострочення виконання зобовязань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі, встановленому нормами діючого законодавства, а сума несплаченої вчасно позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

А тому, права та обовязки у позивача ОСОБА_5 і відповідача ОСОБА_2 за вище указаним договором позики від 13.01.2014 року, виникли саме з цього договору, який на час розгляду справи судами є чинним, позивачем не осопрюється, а тому не заслуговують на увагу доводи позовної заяви про ознаки його неукладеності. Не є такою ознакою і факт передання грошей до момент укладення договору, оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою укладення договору, який посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі укладенню договору позики має передувати факт передачі коштів у борг.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як слідує із матеріалів справи, позичальник ОСОБА_1 у строк, встановлений договором позики, а саме до 30 січня 2015 року не повернув суму позики, у звязку з чим позикодавець ОСОБА_6 в порядку, передбаченому п.9 договору позики, 06.10.2015 року звернувся до приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 із заявою, в якій просив нотаріуса передати позичальнику ОСОБА_1 заяву про необхідність виконання ним зобовязань, передбачених договором позики від 13.01.2014 року, за умовами якого позичальник у строк до 30.01.2015 року зобовязаний повернути :

- суму боргу у розмірі 110 000,00 доларів США, що є еквівалентом 2333720,40 грн. за офіційним курсом НБУ станом на день вчинення виконавчого напису;

- пеню по простроченому боргу, що передбачено п.10 договору позики, за період з 30.01.2015 року по 06.10.2015 року, всього 249 днів, у розмірі середньооблікової ставки НБУ та становить 358210,10 гривень.

Вказану суму заборгованості запропоновано повернути на протязі 10 днів та попереджено, що у разі її неповернення буде вчинено виконавчий напис по договору позики.

Вказана заява приватним нотаріусом ОСОБА_3 на підставі ст.84 Закону України «Про нотаріат» була передана позичальнику ОСОБА_1 по місцю його фактичного проживання, а також по місцю його реєстрації 09.10.2015 року та 15.10.2015 року під розписку, що стверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, які міститься у матеріалах справи (а.с.27), що спростовує доводи апелянта про її неотримання.

Однак, у встановлений позикодавцем строк порушене зобовязання позичальником не було виконано і він не заперечував щодо розміру заборгованості за договором позики, яка була зазначена у надісланій заяві.

У звязку з несплатою позичальником ОСОБА_1 суми позики у строк, встановлений у заяві від 06.10.2015 року, позикодавець ОСОБА_2 в порядку, встановленому п.9 договору позики, 26.10.2015 року звернувся до приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 із заявою про вчинення виконавчого напису за договором позики.

26 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, було вчинено виконавчий напис №1852 від 26 жовтня 2015 року, відповідно до якого запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 невиплачені в строк на підставі договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 13.01.2014 року в реєстрі за №90, строк повернення настав 30.01.2015 року, грошові кошти у розмірі :

- суму боргу у розмірі 110 000,00 доларів США, що є еквівалентом 2333720,40 грн. за офіційним курсом НБУ станом на день вчинення виконавчого напису;

- пеню по простроченому боргу, що передбачено п.10 договору позики, за період з 30.01.2015 року по 06.10.2015 року, всього 249 днів, у розмірі середньооблікової ставки НБУ та становить 358210,10 гривень;

- витрати за вчинення виконавчого напису в розмірі 26919,30 гривень. Що разом становить 2 718849,80 гривень.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання.

Спірний виконавчий напис від 26.10.2015 року приватний нотаріус вчинив на підставі документів, які підтверджують безспірність заборгованості позичальник та встановлюють прострочення виконання зобовязання, а саме нотаріально посвідченого договору позики від 13.01.2014 року, заяви про виконання зобовязання від 06.10.2015 року, переданої позикодавцем позичальнику в порядку ст.84 Закону України «Про нотаріат», яка згідно п.9 договору позики підтверджує безспірність заборгованості позичальника, а також заяви позикодавця про вчинення виконавчого напису за договором позики від 26.10.2015 року.

Зважаючи, що визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку можливе лише в разі виникнення спору, який ґрунтується на доказах, що боржником заборгованість сплачена, а таких доказів в матеріалах справи не має, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання спірного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що боргові зобовязання, зазначені у виконавчому написі, не співпадають з умовами договору позики за валютою, розмірами, та їх безспірність не підтверджена належними доказами.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Частиною першою статті 524 ЦК України встановлено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті (ч.2 ст.524 ЦК України)

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відтак, зазначена у договорі позики та у виконавчому написі сума боргу у розмірі 110000,00 доларів США, була визначена за офіційним курсом Національного банку України у національній валюті України гривні на день укладення договору позики в сумі 909370,00 гривень та на день вчинення виконавчого напису в сумі 2333720,40 гривень, що спростовує доводи апелянта про те, що така не є безспірною.

Що стосується пені, то нарахування такої було здійснено у відповідності до п.10 договору позики, і позичальник щодо її розміру не заперечував.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга позивача відхиленню, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :