Провадження № 2/761/7645/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Лукянчук А.О.,

за участю позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини та виготовлення проїзного документу (закордонного паспорту) без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах з врахуванням заяви, яка була прийнята в судовому засіданні 01.12.2016 року позивач просить: надати неповнолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до наступних країн: Єгипет, країн Європейського Союзу, а саме: Латвія, Польща, Словенія, Німеччина в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01 лютого 2017 року по 20 лютого 2017 року без згоди батька, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3; надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 дозвіл на замовлення та отримання проїзного документу дитини (закордонного паспорту) на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20.06.2014 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва було розірвано. За час перебування в зареєстрованому шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з позивачем.

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач не цікавить дитиною, ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не переймається її станом здоров'я та оздоровленням дитини.

Як зазначає позивач, на даний час вона має можливість здійснити оздоровлення дитини за кордоном, проте оскільки зв'язок з відповідачем втрачено, всі намагання отримати згоду на виїзд дитини за кордон не мали позитивного результату, для захисту прав дитини позивач звернулась до суду із зазначеним позовом.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про судове засідання, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

Третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду лист, в якому просила розглядати справу у відсутності їхнього представника та при винесенні рішення врахувати інтереси малолітньої дитини, проти задоволення позову не заперечували.

Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивача. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, врахувавши позицію третьої особи, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до положення ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З точки зору ст. 1 СК України, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Судом встановлено, що з 26 вересня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20 червня 2014 року, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва.

Від даного шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Так, статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Так, згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Відповідно до вимог ч.2 cт.4 цього Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Статтею 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Також, Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Крім того за змістом ст. 4-2 Правил перетинання державного кордону, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду).

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Проте, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач неодноразово зверталась, як усно, так і письмово до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, проте такого дозволу надано не було. Позивач в судовому засіданні пояснила, що останнім часом вона втратила зв'язок з відповідачем.

Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення.

Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Відповідно до частини першої ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як визначено в ст.ст. 57 - 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень доказами, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач в судове засідання не з'явився, не надав доказів, що він не заперечує надати письмову згоду на виїзд дитини за кордон для оздоровлення, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.141, 155, 157 ст. 141 Сімейного Кодексу України, ст.313 ЦК України, Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 218, 224 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини та виготовлення проїзного документу (закордонного паспорту) без згоди батька - задовольнити.

Надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та тимчасові поїздки за межі України до країн Єгипет, Латвія, Польща, Словенія, Німеччина у супроводі її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну дитини в період з 01 лютого 2017 року по 20 лютого 2017 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Надати дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 на оформлення проїзного документу дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, для виїзду за кордон без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя: Н.Г.Притула