АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4395/16 Справа № 205/2254/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Калиновський А.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого Калиновського А.Б.

Суддів Єлізаренко І.А., Ремеза В.А.

При секретарі Гулієву М.І.о

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з газопостачання, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ПАТ «Дніпрогаз» звернулось до суду з указаним позовом, в якому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з газопостачання, яка станом на 30 березня 2015 року становить 3 087,28 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дніпрогаз» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині обґрунтування з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_3 та внуком ОСОБА_4 проживає у квартирі № 52 у будинку № 5-б на житловому масиві Комунар м. Дніпропетровська і є споживачем наданих позивачем послуг з газопостачання, які відповідно до ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносяться до комунальних.

Правовідносини між сторонами оформлювались шляхом видачі розрахункової книжки з відкриттям особового рахунку № 933652.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а згідно з ст. 68 ЖК України наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач тривалий час, а саме з січня 1996 року, не оплачувала у повному обсязі надані їй послуги, у звязку з чим у березні 2011 року ПАТ «Дніпрогаз» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожитий природний газ у розмірі 1 279,70 грн. (а. с. 9, 10).

Судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2011 року заяву товариства було задоволено.

Ухвалою цього ж суду від 06 червня 2014 року судовий наказ на підставі п. 2 ч. 8 ст. 105-1 ЦПК України було скасовано та розяснено товариству право на звернення з такою вимогою до суду в позовному провадженні.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив стягнути як суму боргу, що була стягнута на підставі вказаного судового наказу, так і поточну заборгованість, яка виникла після березня 2011 року, а саме станом на 30.03.2015 року у розмірі 3 087,28 грн.

Так, в судовому засіданні відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за період з 31.01.1996 року по 01.03.2015 року частково здійснювала оплату за газопостачання, однак останній платіж було здійснено 23.02.2009 року в розмірі 65 грн. та до жовтня 2014 року не було здійснено жодної оплати, що підтверджується розрахунком заборгованості за газопостачання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суд виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову, а відповідач ОСОБА_2, відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, подала до суду заяву про застосування строків позовної давності. Позивач не ставив перед судом питання про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Правильно дійшовши висновку про пропуск позивачем строку позовної давності за період до 30 березня 2012 року, суд помилково вирішив, що строк позовної давності пропущено і за період з 30 березня 2012 року по 30 березня 2015 року.

Так, за частинами 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Відповідний правовий висновок висловлено Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (справа № 6-931цс15).

З урахуванням вказаного, подання позивачем заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

Так, оскільки у березні 2011 року внаслідок звернення товариства до суду із заявою про видачу наказу, яку було розглянуто по суті і задоволено судом, строк позовної давності відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України було перервано, тому згідно з ч. 3 цієї статті позовна давність щодо стягнення боргу за період з березня 2008 року почалася заново у березні 2011 року і закінчилась у березні 2014 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом лише у березні 2015 року.

Таким чином строк позовної давності за вимогами позивача до березня 2012 року було пропущено.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, звернувшись до суду з позовом 30 березня 2015 року, за період з березня 2012 року по березень 2015 року позивачем не було пропущено строк позовної давності.

Як видно з розрахунку заборгованості, борг за послуги газопостачання у ОСОБА_2 станом на 30 березня 2015 року за період з 30 березня 2012 року по 30 березня 2015 року складає 1427,67 грн.(а.с. 6-8).

Проте, як видно з матеріалів справи, 29 жовтня 2015 року ОСОБА_2 сплатила позивачу 2138,86 грн. за послуги газопостачання за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року.(а.с. 79-85, 134).

Таким чином, оскільки сума 2138,86 грн. перевищує суму боргу, яка підлягала б стягненню, у задоволенні позовних вимог ПАТ "Дніпрогаз" про стягнення суми боргу за період з березня 2012 року по березень 2015 року слід відмовити, у звязку з тим, що дана сума боргу вже була сплачена відповідачкою.

Доводи ПАТ "Дніпрогаз" про те, що сплативши суму боргу у розмірі 2138,86 грн. за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року відповідачка фактично визнала заборгованість не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як пояснювала сама відповідачка, дану суму вона сплатила вимушено, задля попередження дій позивача щодо відключення їй газопостачання, а з рішенням суду була не згодна та одразу ж оскаржила його до касаційної інстанції. Дані пояснення підтверджуються касаційною скаргою відповідачки(а.с. 92-96).

Доводи відповідачки про те, що судом не враховано того, що вона проживає у своїй квартирі одна, а не троє осіб, а заборгованість була нарахована за трьох осіб не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Згідно п. 29 ч. 6 "Правил надання населенню послуг з газопостачання", споживач зобов'язаний у разі відсутності лічильника газу письмово повідомляти не пізніше ніж у місячний строк газопостачальне підприємство про всі зміни, що стосуються видів споживання природного газу.

Пунктом 32 ч.14 Правил визначено, що газопостачальне підприємство зобов'язане у разі відсутності лічильника газу та надання споживачем відповідних підтвердних документів провадити перерахунок розміру плати за послуги з газопостачання у таких випадках:

тимчасова відсутність за основним місцем проживання споживача або членів його сім'ї;

письмове повідомлення споживачем у місячний строк про зміни, що стосуються видів споживання природного газу.

У відповідності до п. 34 ч. 6 Правил споживач несе відповідальність згідно із законодавством за використання газу (за відсутності лічильника) у разі, коли протягом місяця не було повідомлено газопостачальне або газорозподільне підприємство про зміни, що стосуються видів споживання природного газу.

Таким чином з наведеного вище видно, що на споживача який не вчасно повідомив газопостачальну організацію в письмової формі про зміни щодо кількості зареєстрованих осіб з підтверджуючими документами, покладається обов'язок щодо сплати нарахованих сум за спожитий природний газ у відповідності з нормами споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників.

Отже, у зв'язку з порушенням відповідачем вимог Правил і не наданням на адресу ПАТ "Дніпрогаз" інформації щодо кількості проживаючих за вищевказаною адресою, на підставі вимог Правил, ПАТ "Дніпрогаз" здійснило нарахування за спожитий природний газ з 17.11.2005 року на 3 особи за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м КомунарАДРЕСА_1.

Посилання відповідачки на те, що в розрахунок заборгованості помилково не взято 55,50 грн. судових витрат по судовому наказу, який було скасовано не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує це питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК ( 1618-15 ) за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У зв'язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред'явлення позову в іншій справі, відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції".

Що стосується суми 60,74 грн., то вона також не підлягає відрахуванню від загальної суми заборгованості, оскільки вже була включена в розрахунок(а.с. 6).

Вирішуючи спір, суд на вищевказане уваги не звернув, правильно дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ "Дніпрогаз", безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за період з березня 2012 року по березень 2015 року з підстав пропуску строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2015 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: