АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (надалі - ТОВ «ЛК«Еталон») про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину.

Зазначав, що 05 листопада 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 003034, відповідно до якого позивач мав би отримати автомобіль марки Toyota Corolla Active, між тим автомобіль ним отримано не було.

Посилаючись на те, що умови договору є несправедливими, оскільки договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, грубо порушує права позивача як споживача послуг, просив повернути сплачені ним кошти в розмірі 42 824 грн., які складаються з комісії за організацію угоди, в сумі 42 400грн. та 424грн. комісії банку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 42400 грн., у задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, невірність висновків щодо невідповідності умов договору вимогам чинного законодавства України, просив скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 05 листопада 2015 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 003034, відповідно до якого відповідач придбає у свою власність транспортний засіб і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах договору (а.с.6-11).

Задовольняючи частково заявлений по справі позов, районний суд виходив з того, що під час укладання договору фінансового лізингу з боку відповідача мало місце замовчування істотної інформації, яка мала значення, а саме: не повідомлено позивача про відсутність у ТОВ «ЛК«Еталон» статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим ОСОБА_1 було введено в оману, та, окрім цього, предметом договору лізингу була неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками й віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Колегія суддів визнає зазначені висновки суду першої інстанції законними й обґрунтованими, остільки вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що враховуючи особливості відносин саме непрямого лізингу - на початку виконання договору - індивідуальні ознаки предмету лізингу - не відомі, але в процесі виконання сторонами по договору своїх зобов'язань - індивідуальні ознаки предмета лізингу стають відомими та зазначаються в документах, що є невід'ємними частинами договору фінансового лізингу, а тому виходячи з того, що договір фінансового лізингу, укладений з ОСОБА_1, вчинений з дотриманням норм ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а отже не може бути визнаний судом недійсними у встановленому законом порядку, колегія суддів визнає такими, що не спростовують висновків районного суду.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15 та № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року, які згідно ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В матеріалах справи не міститься доказів наявності у відповідача на час підписання договору з позивачем ліцензії на надання такої фінансової послуги як лізинг, як й відсутні докази сповіщення позивача про її відсутність.

Обґрунтування апеляційної скарги про те, що відсутність індивідуальних ознак та специфікації в укладеному договорі обумовлено тим, що предмет лізингу придбавався після встановлених лізнгоодержувачем специфікацій та умов, спростовується самим відповідачем, остільки він посилається на те, що між сторонами укладено договір непрямого лізингу, а з додаткової угоди № 1 до договору фінансового лізингу № 002625 від 05 листопада 2015 року (а.с.12) не убачається, що предмет лізингу не був в наявності у відповідача, а повинен був придбаватися, в додатку лише зазначено, що сторони домовилися змінити предмет лізингу (п. 1 додатку).

Окрім цього, предмет лізингу - автомобіль марки Toyota Corolla Active, не є індивідуально визначеною річчю, остільки не містить у договорі ознак, які можуть бути властиві тільки йому : рік випуску, колір, номер кузова, шассі та інше, що є істотним порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Районним судом з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну правову оцінку.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/15706/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15086/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.