Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/6001/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліхтанська Н.П.
Провадження №22-ц/778/3984/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

секретаря Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8, про визнання договору дарування недійсним та стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, який в подальшому уточнив та обґрунтовував тим, що 02.09.2013 року помер брат позивача ОСОБА_9. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1. У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 28.05.2014 року державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки право власності на вказану квартиру за братом позивача не зареєстровано.

Відповідно до довідки №218 комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради Запорізької області від 15.05.2014 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 29.08.2013 року №1956.

Позивач вважає, що брат не міг укласти договір дарування. Він був особою похилого віку, перебував у хворобливому стані, не міг самостійно пересуватися, не виходив з квартири, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Позивач зазначав, що підтримував з братом нормальні стосунки. Разом зі своїм сином 1-2 рази на місяць навідувався до брата, доглядав за ним, привозив продукти харчування та ліки. Також за братом доглядали племінниці. Приїжджали до нього та підтримували звязок по телефону. Брат обіцяв подарувати одну кімнату позивачу або його сину.

Крім того, за ним доглядала сусідка по будинку ОСОБА_5, відповідач по справі. Позивач вказував, що ОСОБА_5 після смерті брата його поховала, оскільки їй це було вигідно. Самогубства брата позивач не визнавав, вважає, що брат фізично не міг цього зробити оскільки йому було 77 років. Основним підозрюваним у вбивстві вважає ОСОБА_4, з приводу чого звертався із заявами до прокуратури та міліції.

Відразу після смерті брата відповідач ОСОБА_5 забрала ключі від квартири, документи від квартири, гроші та інше майно брата, чим завдала позивачу матеріальну шкоду, яку він оцінює у 9 350 грн. Матеріальна шкода полягає у тому, що ОСОБА_5 забрала речі брата позивача та до теперішнього часу не повернула ці речі, а саме: мобільний телефон 250 грн., часи наручні «Командирські» 100 грн., куртка хутряна - 1000 грн., електробритва імп. - 200 грн., холодильник «Дніпро» 800 грн. , сокодавилка - 130 грн., м'ясорубка - 130 грн., посуд різний - 40 грн., диван 3 шт. х 1000 грн. = 3000 грн., килими 2х1,5; 3 шт. х 200 грн. - 600 грн., паласи 2 шт. х 100 грн. = 200 грн., телефон стаціонарний 200 грн., домофон - 100 грн., ножівка по металу - 40 грн., ножівка по дереву - 40 грн., секатор - 40 грн., сокира - 50 грн., лерки та леркотримач 10 шт. х 20 грн. = 200 грн., метчики та тримач 10 шт. х 10 грн. = 100 грн., свердла різні 3-20 мл. 20 х 10 = 200 грн., шафи 2 шт. х500 грн. = 1000 грн., стіл обідній 500 грн., простирадла 10 шт. х 10 грн. = 100 грн., чайний набір - 30 грн., закатуюча машина - 100 грн., проїзд маршруткою Бердянськ - Макіївка - 200 грн. на загальну суму 9350 грн.

Також позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_5 тривалий час не віддавала йому майно брата, що змусило його декілька разів звертатися у міліцію та до прокурора.

Для нотаріальної контори позивачу необхідно було надати довідку про осіб, які були зареєстровані у спірній квартирі на день смерті брата і він звернувся до голови ОСББ «Комфорт» ОСОБА_6 з проханням надати йому відповідну довідку, але отримав відмову і йому пояснили, що відповідну довідку він може отримати тільки через суд.

До ОСББ «Комфорт» він приходив 03.04.2014р., 07.04.2014р., 10.04.2014р., 14.04.2014р., 17.04.2014р., але довідку так і не отримав. На адвокатський запит голова ОСББ «Комфорт» ОСОБА_6 надала довідку про те, що не має можливості надати відомості щодо господаря квартири, бо ОСОБА_3 помер, а житло було подаровано іншій особі.

Позивач вважає, що своїми діями відповідачі ОСОБА_5, голова ОСББ «Комфорт» ОСОБА_6, паспортистка ОСББ «Комфорт» ОСОБА_7 завдали йому моральної шкоди, яка полягає в порушенні звичайного ритму життя у зв'язку з необхідністю постійно відвідувати міліцію, прокуратуру, нотаріальну контору, ОСББ «Комфорт», тривалого перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, погіршенні стану психічного здоров'я, перебування в стресовому стані, порушився сон, втратився душевний спокій внаслідок незаконних дій винних осіб. А тому позивач моральну шкоду завдану ОСОБА_5 оцінює у 15000 грн., моральну шкоду завдану головою ОСББ «Комфорт» ОСОБА_6 оцінює у 5000,00 грн., моральну шкоду завдану паспортисткою ОСББ «Комфорт» ОСОБА_7 оцінює у 5000 грн..

Посилаючись на вказані обставини просив суд:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 28.08.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за №1956;

- стягнути з ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 9 350 грн., моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.;

- стягнути з відповідачів судовий збір 493,60 грн., витрати на правову допомогу 350 грн..

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується розписками про отримання судової повістки та рекомендованим повідомленням про вручення поштою судової повістки ( а.с. 174; 176; 178-179; 181-182).

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8 не зявилися до апеляційного суду.

Відповідач ОСОБА_5 приймає участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції через свого представника ОСОБА_10

Від приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_8, надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, де міститься клопотання про відхилення апеляційної скарги ( а.с.183-184).

Інші учасники апеляційного розгляду причини неявки не повідомили.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3, представника відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судове рішення відповідає вимогам ст.ст. 213,214 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту, що під час укладання договору ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через їх недоведеність ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні, відповідає фактичним обставинам справи і нормами матеріального права. Фактична сторона справи встановлена з додержанням вимог процесуального права.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Предметом оспорення є договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_3 вул., який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішення суду про визнання недійсним правочину на підставі ст.225 ЦК України не може ґрунтуватися на припущеннях щодо психічного стану сторони договору .

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б підтверджували факт перебування ОСОБА_3 на момент укладення договору у стані, в якому він не міг усвідомлювати значення своїх дій. Договір посвідчувався нотаріусом і при його посвідченні перевірялася дієздатність дарувальника і вона сумнівів не викликала ( а.с.80-81).

Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоровя, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Як встановлено судом, за життя ОСОБА_3 ніколи на лікуванні та на психіатричному обліку з приводу будь-яких психічно неврологічних захворювань не перебував.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування на підставі ст..225 ЦК України, ОСОБА_3 посилався лише на похилий вік та хворобливий стан свого брата ОСОБА_3 При цьому позивач не зазначав відомостей та не надав доказів про будь-які прояви розладів у поведінці та психіці померлого, які б могли впливати на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, клопотання про призначення експертизи не порушував.

Не містить таких відомостей і апеляційна скарга .

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_3 також підтвердив той факт, що його брат ніколи не хворів, на лікуванні з приводу будь-якого захворювання не перебував.

Судовою колегією позивачу розяснені положення ст.. 10 ЦПК України щодо можливості заявити клопотання про призначення судової посмертної психіатричної експертизи. Позивач відмовився скористатись таким процесуальним правом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та встановлених судом на підставі поданих сторонами доказів, яким дана належна оцінка, обставин і зроблених в рішенні висновків, у звязку з чим підстави для задоволення скарги відсутні.

У Рішенні Європейського суду у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Кryvitska and Кryvitskyy v. Ukraine) від 02 грудня 2010 (п. 48) зазначається про необхідність вагомої доказової бази для ретроспективного визнання правочину недійсним з підстав нездатності особи розуміти значення своїх дій та керувати ними. Недотримання вимог до такої доказової бази призводить, згідно з висновками Європейського суду з прав людини, до гіпотетичної оцінки фактів і може завадити передбачуваності судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що не закінчено досудове розслідування у кримінальному провадження за фактом смерті ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, оскільки цивільне провадження є процесом встановлення фактів, які надають можливість вирішити цивільно-правовий спір

У ст. 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України лише вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Суд встановив всі факти необхідні для вирішення заявленого на підставі ст..225 ЦК України позову та дійшов правильного висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені позовні вимоги.

Судом також обґрунтовано визнано, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди ,оскільки не встановлені протиправність дій відповідачів, порушення прав ОСОБА_3 та факт заподіяння йому шкоди.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до змісту ст. 1167 ЦК України однією з підстав відповідальності за спричинення моральної шкоди є неправомірні дії особи, яка цю шкоду завдала, та її вина

Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобовязує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що на даного відповідача має бути покладена відповідальність.

Однак, позивач будь-яких доказів про належність переліченого у позовній заяві майна померлому ОСОБА_3О , про оформлення позивачем спадкових прав на це майно, заподіяння шкоди позивачу та неправомірність дій ОСОБА_5Д , не надав.

До того ж, на а.с.133 міститься розписка написана власноручно ОСОБА_3 про те, що йому повернуті особисті речі брата ОСОБА_3, крім мобільного телефону, наручних часів, електробритви.

Проте, доказів щодо існування названих речей із зазначенням ознак, за якими можна індетифікувати названі предмети, позивачем не надано.

Судом обґрунтовано визнані безпідставними і вимоги до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди,оскільки не встановлено вчинення ними неправомірних дії та порушені прав позивача.

Наведене підтверджує правильність висновку суду та спростовує доводи апеляційної скарги.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Апеляційна скарга не містить доводів про порушення норм матеріального чи процесуально права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення спору.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержання норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_2