Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі Гудковій Є.С.,

за участі сторін та їх представників ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на квартиру , -

ВСТАНОВИВ :

В грудні 2015 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача з подальшим уточненням позовних вимог, в якому остаточно просила визнати заповіт ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом 10 лютого 2010 року , на ім'я свого сина ОСОБА_2 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , також просила визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеної квартири.

Позивачка та її представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( останні - в минулих судових засіданнях) вимоги позову просили задовольнити в повному обсязі.

Суду пояснили, що з позивачка з 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, а після смерті його матері на початку 2005 року вони почали робити ремонт у спірній квартирі , яка перейшла до нього в порядку спадкування у вкрай занедбаному стані. Квартира була непридатна до проживання, потребувала капітального ремонту і саме за її кошти було приведено квартиру до належного стану. ОСОБА_3 з 2005 року не працював постійно, а тільки сезонним працівником котельної, майже не мав самостійного доходу, зловживав спиртними напоями, і саме в момент посвідчення заповіту перебував у важкому запої на той час він тижднями постійно вживав спиртні напої і до такого стану, що не міг навіть підвестися і повзав та спав на підлозі. Сам той факт, що вона прописалася в квартирі 03 лютого 2005 року , а вже 10 лютого посвідчено оспорюваний заповіт свідчить, що він вчинив його під шантажем відповідача та колишньої дружини, а також паспортистки ЖЕКу , які погрожували йому, що вона (ОСОБА_1 ) здасть його до психушки. Звернула увагу суду на те, що вона належним чином доглядала його, рятувала від пияцтва, утримувала за власний кошт, отже він не міг позбавити її цього житла та віддати усю квартиру сину.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник вимоги позову не визнали , оскільки заповідати синові квартиру була дійсна воля батька ОСОБА_3 Заповіт він посвідчив чітко усвідомлюючи свої дії, а ніяк не в стані алкогольного спяніння чи похмільного синдрому.

Вислухав пояснення сторін , допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_3 з 26 лютого 1988 року в зареєстрованому шлюбі.

29 березня 2015 року ОСОБА_3 помер.

Після смерті чоловіка ОСОБА_1С, у встановленому законом порядку в шестимісячний термін звернулася з заявою про прийняття спадщини.

Відповідач ОСОБА_2 також звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, він є спадкоємцем за заповітом спірної квартири.

Постановою приватного нотаріуса ОСОБА_6 від 05.11.2015 року відмовлено ОСОБА_1С, у видачі свідоцтва про право на обов'язкову частку у спадщині після смерті чоловіка ОСОБА_3, оскільки нею зазначено розмір частки, яка перевищує розмір, передбачений законом.

Постановою приватного нотаріуса ОСОБА_6 від 21.10.2015 року відмовлено ОСОБА_7, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_3, оскільки іншим спадкоємцем дружиною померлого ОСОБА_1С, подана заява про видачу свідоцтва на обов'язкову частку у спадщині, але з зазначенням розміру частки, яка перевищує розмір, передбачений законом.

ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_8 був власником одннокімнатної квартири АДРЕСА_2, житловою площею 16,7 кв.м., загальною площею 42 кв.м.

З 03 лютого 2005 року позивачка зареєстровула своє місце проживання в цій квартирі, де зареєстрована по тепершіній час..

10 лютого 2005 року ОСОБА_3 заповідав належну йому на праві власності квартиру за номером 65 , що знаходиться в м. Миколаєві по вул. Колодязній, 5Б сину ОСОБА_2. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за № 407.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачка, навіть скориставшись своїм правом на уточнення позовних вимог, наполягала на визнанні заповіту недійсним саме з підстав , визначених ст. 225 ЦК України як такого, що посвідчено ОСОБА_3 в момент, коли він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними , та визнання за нею права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Так, свідки ОСОБА_10А, та ОСОБА_11, які є друзями позивачки та її померлого чоловіка, суду пояснили, що він зловживав спиртними напоями довгими запоями, навіть і по тижню і більше раз на місяць. В нетверезому стані міг заснути на підлозі. В стані алкогольного сп'яніння не розумів значення своїх дій. Свідками його стану на час посвідчення оспорюваного заповіту не були.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які були друзями та родичами померлого , суду пояснили, що він часто спілкувався з сином, був адекватною людиною, працював до останніх своїх днів і завжди розумів значення своїх дій. Алкоголіком він ніколи не був.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 258 від 21 червня 2016 року в період складення заповіту 10 лютого 2005 року ОСОБА_3 психічним захворюванням не страждав, в період часу складання заповіту був зданий розуміти значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_3 на обліку в Миколаївському облнаркодиспансері та МОПЛ № 1 не знаходився.

Допитаний в судовому засіданні приватний нотаріус ОСОБА_9В, суду пояснила, що самого ОСОБА_3В, вона не пам'ятає, але при посвідченні будь-якого заповіту вона завжди проводить особисту розмову з особами і при виникненні жодних сумніві у можливості розуміти значення своїх дій вона не працює з цими особам. Так само як ніколи не посвідчила б заповіт особи у стані алкогольного сп'яніння чи похмільного синдрому.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 225 ЦК і п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р.«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» , правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, яких цивільні права або інтереси порушені. Такі справи вирішуються судом з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд повинен достовірно встановити , чи усвідомлювала особа значення своїх дій та чи міг він керувати ними, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до змісту ст. 225 ЦК України, такий правочин належить до правочинів, в яких воля особи на його вчинення відсутня, а внутрішнє волевиявлення відображає не її волю, а волю іншої особи, яка здійснила вплив на цього учасника правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) також мають значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Ч.6 ст. 147 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

Проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, таке також спростовується матеріалами справи ( останній безперервно з 2004 по 2015 роки працював оператором котельної увесь опалювальний період з листопада по квітень місяці ГУ Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області) , що не є підставою для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Як-небудь інші медичні критерії недієздатності померлого в матеріалах справи відсутні.

Адже підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновки, які ґрунтуються на припущеннях.

Тому позовні вимоги є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Як наслідок , слід відмовити і у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за законом оскільки такі вимоги заявлені в порядку загальних положень спадкування за законом. Щодо визнання права власності на обов'язкову частку спадкоємця , яка належала б їй в разі відсутності спадкування за заповітом позивачка не заявляла, вважала їх зайвими, не дивлячись на неодноразове роз'яснення суду.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 07 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку поділу майна подружжя .

Суд не може прийняти до уваги посилання позивачки та її представників на те, що ремонт спірної квартири проводився вже під час проживання в ній позивачки та за її кошт та надані нею товарні чеки, квитанції та накладні на придбання будівельних матеріалів, оскільки таке виходить за межі предмету доказування по даній справі, виходячи з підстав та предмету заявлених позовних вимог.

В силу ч. 2 ст. 80, ст.ст. 82, 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 1400 грн. ( виходячи з 1/2 частини вартості спірної квартири , визначеної ззгідно Звіту від 13.10.2015 року , що становить повну вартість квартири 279 419 грн. - а.с. 108), недоплачений при подачі позову, в разі відмови у задоволенні позовних вимог слід стягнути з позивачки в на користь держави.

Також на користь Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 з позивачки слід стягнути 1780,23 грн. витрат на проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, які не були сплачені останньою після проведення експертизи, що підтверджується неодноразовими клопотаннями та листами експертної установи.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1 400 грн. судового збору .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 (код ЄРДПУ 01998325, р/рахунок 8775 ГУДКСУ Миколаївської області МФО 826013) 1780,23 грн. витрат на проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання повного тексту рішення суду.

Суддя Гуденко О.А.