Ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 17 січня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Звертав увагу на те, що банк свої зобов'язання за вказаним кредитним договором виконав у повному обсязі, проте ОСОБА_3 не своєчасно здійснює погашення кредиту, у зв'язку із чим у останнього виникла заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року становить 21 631 грн 89 коп. та складається з: 7 683 грн 34 коп. - заборгованість за кредитом, 11 842 грн 27 коп. - заборгованість за відсотками, 600 грн - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 006 грн 28 коп. - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 22 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 січня 2011 року у розмірі 21 001 грн 89 коп., з яких: 7 683 грн 34 коп. - заборгованість за кредитом; 11 842 грн 27 коп. - заборгованість зі сплати процентів; 500 грн - штраф (фіксована частина); 976 грн 28 коп. - штраф (процентна складова).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Статтею 213 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 17 січня 2011 року ОСОБА_3 була заповнена анкета-заява позичальника, з якої вбачається, що останній мав намір оформити платіжну картку «Універсальна» з бажаним лімітом 10 000 грн.

Відповідно до п. п. 2.1.1.2.11, 2.1.1.12 Умов і правил надання банківських послуг картка діє до останнього місяця, вказаного на лицьовій стороні картки, а після закінчення цього терміну, він продовжується банком шляхом видачі нової картки.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 липня 2015 року ОСОБА_3 має заборгованість, яка становить 21 631 грн 89 коп. та складається з: 7 683 грн 34 коп. - заборгованість за кредитом, 11 842 грн 27 коп. - заборгованість за відсотками, 600 грн - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 006 грн 28 коп. - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції є вмотивовані та ґрунтуються на вимогах закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, позивачем доведено свої позовні вимоги, надані докази на підтвердження зобов'язань ОСОБА_3 та розрахунок заборгованості, що є доказом невиконання таких зобов'язань останнім.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

За приписами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із указаним позовом, ПАТ КБ «ПриваБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 17 січня 2011 року.

З анкети-заяви від 17 січня 2011 року вбачається, що ОСОБА_3 мав намір отримати картку «Універсальна» з кредитним лімітом 10 000 грн.

Доказів, які б підтверджували те, що ОСОБА_3 видавалась картка з таким лімітом саме на виконання умов указаного кредитного договору, матеріали справи не містять.

При цьому апеляційним судом зазначено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з позивачем, а звільняючись, 31 травня 2013 року відповідачем були повернуті всі картки, які були у нього як у працівника банку. Також зазначено, що 31 травня 2013 року ОСОБА_3 була видана кредитна картка згідно з кредитним договором від 17 листопада 2011 року, з кредитним лімітом 300 грн, строком на 4 роки. Кредитний ліміт на картці неодноразово банком змінювався: 12 червня 2013 року до 2 000 грн, 17 червня 2013 року до 5 000 грн, 03 серпня 2013 року до 8 000 грн, 17 жовтня 2013 року до 7 940 грн, що відповідає Умовам та правилам надання банківських послуг.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки скріншот екрану із зображенням відповідача з карткою, зроблений 31 травня 2013 року, не може бути належним доказом на підтвердження зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 17 січня 2011 року, оскільки, як із самого скріншота, так і з розрахунку заборгованості, на який посилається позивач, не можливо встановити, за яким кредитним договором виникла заборгованість.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову банку у зв'язку із його недоведеністю, а суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, без витребування нових доказів дав оцінку доказам, які вже були правильно оцінені судом першої інстанції.

З огляду на вищевикладене судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим і відповідно до положень ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2016 року скасувати, рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 22 лютого 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська