Справа № 490/1666/16-ц
н/п 2/490/1459/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(резолютивна частина)

05 травня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.

за участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Страхове товариство з додатковою відповідальністю "Гарантія", про відшкодування шкоди.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 17 192 грн. 36 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН

Справа № 490/1666/16-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.

за участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Страхове товариство з додатковою відповідальністю "Гарантія", про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив стягнути з нього майнову шкоду у розмірі 17 192 грн. 36 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що з вини відповідача сталася ДТП, в результаті якої було заподіяно шкоду його транспортному засобу. У подальшому, ОСОБА_1 звернувся до третьої особи, яка є страховиком цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2, із заявою про виплату страхового відшкодування, однак страхова компанія на теперішній час шкоду не відшкодувала, у звязку з чим позивач і звернувся до суду із позовом до відповідача як до особи, винної у вчиненні ДТП.

У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просив про їх задоволення.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні. При цьому, пояснив, що ДТП дійсно сталося з його вини, однак оскільки відповідачем було застраховано цивільно-правову відповідальність, вимоги про відшкодування шкоди мають бути заявлені до страховика.

Крім того, відповідач надав до суду заяву про пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 24 лютого 2016 року, а перебіг строків позовної давності почався з 19 лютого 2013 року, оскільки саме з цього дня позивач дізнався про факт порушення права та про особу, яка його порушила.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав, у звязку з чим ухвалою суду справу розглянуто за його відсутності.

Вивчивши доводи позову, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 19 лютого 2013 року о 15:40 год. ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «Мазда 626», реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався вулицею 1-ю Слобідською та на нерегульованому перехресті з вул. Чигрина в м. Миколаєві не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «Надати дорогу», не надав переваги в русі та допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням позивача, який рухався головною дорогою, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2013 року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно з полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/2185740, строк дії якого - з 19.01.2013 року по 18.01.2014 року включно, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована Страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія». Страхова сума за шкоду, заподіяну майну, складає 50 000 грн.

20 лютого 2013 року відповідач та позивач направили на адресу страховика відповідача повідомлення про настання страхового випадку за договором про ОСЦПВВНТЗ.

Відповідно до звіту № 02573 про вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «ВАЗ 21099» від 19.03.2013 року вартість завданих позивачу збитків, завданих в результаті ДТП, склала 17 192 грн. 36 коп.

09 квітня 2013 року позивач звернувся до СТ з ДВ «Гарантія» із заявою на виплату страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб. Вказана заява була отримана уповноваженою особою страхового товариства 18 квітня 2013 року, зареєстрована в журналі реєстрації за № 3448 та направлена на адресу начальника управління врегулювання збитків СТ з ДВ «Гарантія» 22 квітня 2013 року.

В той же час, страхове товариство відповіді на заяву позивача не надало, страхове відшкодування завданих збитків не здійснило, у звязку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом за захистом свого порушеного права.

Вивчивши обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту з огляду на таке.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування).

До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обовязкового страхування відповідальності належить, зокрема, цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, правовідносини щодо якої регулюються спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

В той же час, відповідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, який викладений у постанові № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, і який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування судами при здійсненні правосуддя, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань: деліктному (що виникло в результаті ДТП) та договірному (що виникло на підставі укладеного між відповідачем та третьою особою договору). Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Зважаючи на усе вищевикладене, враховуючи той факт, що постановою суду, яка набрала законної сили, відповідача було визнано винним у ДТП, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 обгрунтовано звернувся із позовом до відповідача, реалізуючи своє право на захист порушеного права.

Відповідно до ст. 29 Закону № 1961-IV у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Враховуючи те, що у матеріалах справи знаходиться копія звіту про вартість заподіяних позивачу матеріальних збитків, а також зважаючи на те, що відповідач розмір заподіяної шкоди в ході судового розгляду справи не оспорював, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, у звязку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути майнову шкоду у розмірі 17 192 грн. 36 коп.

В той же час, суд не може погодитися із твердженням відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності з огляду на таке.

Згідно із з правовим висновком Верховного Суду України, який викладений у постанові № 6-309цс15 від 11 листопада 2015 року, в силу статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі ст. ст. 251-254 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦК України письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Враховуючи усе вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, 19 лютого 2013 року, тобто в день, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено його автомобіль і йому завдано шкоди, і саме із цього часу в нього виникло право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди, так і до страхової компанії, відповідальної за останнього.

Таким чином, перебіг строку позовної давності починається з 20 лютого 2013 року і спливає 20 лютого 2016 року, який, однак, є вихідним днем.

Враховуючи зазначене, останнім днем для предявлення позивачем позову до суду є перший за ним робочий день, тобто 22 лютого 2016 року.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подав до суду позов, здавши його до установи звязку (відповідного відділення ТОВ «Нова Пошта») 22 лютого 2016 року, про що свідчить експрес-накладна № 3502.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах встановленого законом строку позовної давності.

Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 17 192 грн. 36 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН