АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2158/16 Справа № 199/7419/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді : Кочкової Н.О.,

Суддів: Григорченка Е.І., Каратаєвої Л.О.,

за участю секретаря - Григор'євої В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування власністю шляхом виселення та зобов'язання не чинити перешкоди та за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську рада, реєстраційна служба Головного управління юстиції у Дніпропетровській області та приватний нотаріус Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області Іваненко Анатолій Михайлович про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на підставі договору дарування від 13.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області Іваненком А.М., належить квартира АДРЕСА_1. В даній квартирі по теперішній час проживають відповідачі, які ніколи не були членами родини позивача, не вели спільне господарство та не приймали участі у її придбанні. В квартиру по АДРЕСА_1 відповідачі заселилися у 2007 році зі згоди колишнього власника - брата позивачки ОСОБА_5, за умови проживання до 2010 року, тобто до моменту укладання договору дарування. Незважаючи на це, до теперішнього часу відповідачі не виселилися з квартири та чинять позивачці перешкоди у користуванні власністю. У зв'язку з чим просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вказаної квартири, та зобов'язати їх не чинити перешкоди позивачці у вільному користуванні та розпорядженні даним житловим приміщенням, а також стягнути на її користь судові витрати (а.с.2-5).

26 січня 2015 року ОСОБА_3, діючи також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду із зустрічним так із окремим позовом, який розглядався в іншому провадженні, до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним (а.с. 65-69). Ухвалою суду від 02 квітня 2015 року вказані позови об'єднані в одне провадження (а.с.109).

В уточненій позовній заяві, викладеній в останній редакції, з самостійними позовними вимогами разом з ОСОБА_3 звернулася також її донька ОСОБА_4, оскільки на час розгляду справи вона досягла повноліття. В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилалися на те, що 13.11.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який був нотаріально посвідчений нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області Іваненко A.M. За умовами вказаного договору дарувальник свідчить, що особи, які проживають і зареєстровані в квартирі на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з квартири в строки, встановлені цим договором; сторони договору стверджують, що права малолітніх, непрацездатних та інших осіб при укладенні цього договору не порушені. Дані обставини не відповідають дійсності, оскільки договір дарування на момент укладення порушує права та інтереси ОСОБА_3 та неповнолітньої на той час ОСОБА_4 З 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 об'єднались для спільної діяльності, покращення матеріального становища та ведення спільного господарства, у зв'язку з чим почали проживати однією сім'єю, вести спільне господарство, побут, бюджет та розподіляли між собою обов'язки в сім'ї. Вони спільно піклувались про побудову спільних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За час спільного проживання та діяльності у них народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 1994 року по 1998 рік ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали у квартирі матері позивачки за адресою: АДРЕСА_2, де ОСОБА_5 також був зареєстрований з 07.10.1997 року по 04.06.1998 року. Після народження доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вирішили за спільно зароблені кошти придбати житло для спільного проживання їх сім'ї. Незважаючи на спільну діяльність, коштів на придбання житла не вистачало, у зв'язку із чим ОСОБА_3 позичила 29.05.1998 року у ОСОБА_8 2 000 дол. США для купівлі квартири, що в еквіваленті становило 4100 грн., які особисто повернула тільки у 2011 році. 02.06.1998 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 придбали на сумісні кошти квартиру АДРЕСА_1, яка є їх спільною сумісною власністю. За домовленістю між сторонами спірна квартира була оформлена на ОСОБА_5, який і займався її реєстрацією. Позивачка посилалася на те, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 26.12.2013 року майно набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між: собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету). Враховуючи, що витрати на придбання квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були понесені порівну по 2 000 дол. США, тому кожному з них належить по 1/2 частині спірної квартири. Таким чином, при посвідченні 13.11.2010 року договору дарування від між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 нотаріусом було порушено п.434 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" (у редакції на момент вчинення договору дарування), яка зазначає, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлюючий документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Згода на укладення таких правочинів повинна бути посвідчена нотаріально. Позивачка ОСОБА_4, яка є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_5, в позові зазначила, що вона також постійно проживала та проживає в даній квартирі, відвідувала дошкільну групу навчально-виховного об'єднання № 117 з 1999 року по 2003 рік, була зарахована до 1 класу 01.09.2003 року вказаного закладу, де закінчила одинадцять класів, а також знаходилась на обліку у дільничного педіатра з 1998 року за адресою: АДРЕСА_1. Ч.2 cт. 64 ЖК України зазначає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти, тому ОСОБА_4, як дитина власника квартири, має право на користування спірною квартирою, тому договір дарування порушує її право на користування житлом. Окрім цього, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, уклавши договір дарування без попередньої згоди органів опіки та піклування, у зв'язку з чим порушили ст.6 ЦК України, ч.2 cт.177 СК України та ст.12 Закону "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей". З посиланням на дані обставини позивачі за зустрічним позовом просили суд встановити факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з листопада 1994 року по січень 2010 року та визнати їх членами однієї сім'ї; визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1, по 1/2 частині кожному; договір дарування квартири від 13 листопада 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 визнати недійсним із застосуванням правових наслідків недійсного правочину; виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про ОСОБА_2, як власника квартири АДРЕСА_1; виключити з Державного реєстру правочинів запис №4207435 про договір дарування від 13.11.2010 року.

Рішенням Арум-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково; усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користування власністю шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; в іншій частині позову - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 121,80 грн. судових витрат та 1500 грн. витрат на правову допомогу; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 121,80 грн. судових витрат та 1500 грн. витрат на правову допомогу; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в позові до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним - відмовлено (а.с. 171-173).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 відхилено, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року, - залишено без змін (а.с.232-239).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі (а.с. 242-245).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.1998 року належала квартира АДРЕСА_1.(а.с.74) Починаючи з 1996 року ОСОБА_5 проживав разом з ОСОБА_3 та у них народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.71) Після придбання вказаної квартири ОСОБА_5 заселився в дане житлове приміщення разом з ОСОБА_3 та їх спільною малолітньою дитиною, які у спірній квартирі ніколи зареєстрованими не були, однак проживають по теперішній час. У 2010 році ОСОБА_5 переїхав на інше місце проживання та 13.11.2010 року уклав з ОСОБА_2 договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області Іваненком А.М.(а.с.8)

Задовольняючи частково позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є членами сім'ї ОСОБА_2, своїми діями порушують законні права позивачки в частині вільного володіння, розпорядження та користування своїм майном, проживають у належній їй квартирі без будь-яких правових підстав та реєстрації, жодних договорів на їх проживання сторони не укладали, тому суд вважає, що ОСОБА_2 слід усунути перешкоди у користуванні власністю та виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними.

Вказаний висновок є правильним, відповідає нормам матеріального та процесуального права і підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. ч.1, 2, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 зазначену квартиру, яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Поповою І.В. за реєстром № 1-1176 та зареєстрованого в БТІ м. Дніпропетровська Дніпропетровської області за реєстровим № 61-123/265п від 01.07.1998 року.

Судом безспірно встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартирі позивача без реєстрації, що порушує право позивача ОСОБА_2, як нового власника, на користування спірною квартирою, оскільки відповідачі відмовляються добровільно виселитись із вказаної квартири, тому суд правильно задовольнив первісний позов, і відмовив у задоволенні зустрічного позову, а посилання апелянта на те, що вона має право на користування житлом як донька власника, - не заслуговує на увагу, оскільки ОСОБА_5 на теперішній час власником спірної квартири не являється, а договір дарування від 13.11.2010 року не порушує права, свободи та інтереси ОСОБА_4, оскільки вона ніколи не була зареєстрована в спірній квартирі та має інше зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.20,21). Доводи апелянта про порушення судом ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" спростовуються наявними у справі доказами щодо забезпеченості її житлом за адресою: АДРЕСА_2, в якому вона має право на користування жилим приміщенням.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів щодо надання правової допомоги Шостаковим С.М., - спростовуються актом прийому-передачі виконаних послуг від 26 серпня 2014 року про те, що адвокатом Шостаковим С.М. отримано грошову суму в розмірі 3 000, 00 грн., відповідно до квитанції №26/08-Ф від 26.08.2014 року (а.с.14,15), свідоцтвом на право зайняття адвокатською діяльністю, ордер серії ДП №000035 від 26 серпня 2014 року, а посилання на те, що адвокат Шостаков С.М. на був допущений до справи, - спростовується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2012 року № 4191 -VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до п.48,47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Посилання апелянта на порушення судом Постанови Кабінету Міністрів № 590 від 27.04.2006, "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" не заслуговує на увагу, оскільки ця постанова у частині стягнення витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, - з 22 лютого 2012 року втратила чинність.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, підстав для виходу за межі апеляційної скарги - не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308, 318 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: