Справа № 490/1063/16-ц
н/п 2/490/1297/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(резолютивна частина)

25 квітня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Кошевій О. С.

за участю позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поновлення порушеного права користування житловим приміщенням шляхом вселення.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН

Справа № 490/1063/16-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Кошевій О. С.

за участю позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поновлення порушеного права користування житловим приміщенням шляхом вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_2, в якому просила поновити порушене право користування житловим приміщенням шляхом вселення її до житлового приміщення за адресою: м. Миколаїв, вул. 13 Військова СВТ "Мічурин", буд. 35.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що вона з 2004 року постійно проживала у будинку за вищезазначеною адресою, однак 08 січня 2016 року відповідач змінив замки у будинку та перестав пускати її до приміщення, чим, на її думку, порушив її право користування житловим приміщенням та право на проживання у ньому.

Позивачка у судовому засіданні вимоги позову підтримала у повному обсязі та просила про їх задоволення з підстав, викладених у позові. При цьому також пояснила, що у 2007 році між її чоловіком - відповідачем по спраі та третіми особами (його батьками) було укладено Договір про порядок спільного проживання, відповідно до якого сторони погодили порядок спільного проживання у будинку, що, на її думку, також підтверджує існування у неї права користування житловим приміщенням.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачка не набувала права користування спірним приміщенням. При цьому надав також до суду письмові заперечення проти позову, в яких, у тому числі, зазначав про те, що спірне приміщення не є жилим фондом, а тому до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення ст. 156 ЖК України.

Вивчивши доводи позову та письмових заперечень, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пребували в зареєстрованому шлюбі з 18.03.2004 року, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_6 є сином позивачки від першого шлюбу.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками відповідача.

13.06.2015 року шлюб розірвано.

В лютому 2000 року ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_2 був придбаний садовий будинок 35 вул. 13 Військова СВТ "Мічурин".

Як пояснила позивачка, з вересня 2004 року вона проживала у спірному будинку в якості члена сім'ї співвласника. 29 квітня 2007 року між ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2 було укладено Договір про порядок спільного користування, відповідно до умов якого сторони Договору розподілили будинок, територію, господарські споруди для користування згідно з планом (а. с. 5). У подальшому, між сторонами склалися неприязнені стосунки один до одного, що підтверджується наявними у справі матеріалами.

08 січня 2016 року позивачка не змогла потрапити до приміщення вищезазначеного будинку, у звязку з чим позивачка звернулася до Центрального відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області із заявою, в якій вона просила вжити заходів до відповідача.

Висновком дільничного інспектора поліції Центрального відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області встановлено, що відповідач з 08 січня 2016 року заборонив позивачці заходити до приміщення, оскільки вважає, що вона не має законних підстав користуватись його власністю (а. с. 4).

На теперішній час позивачка не має можливості потрапити до приміщення за адресою: м. Миколаїв, вул. 13 Військова СВТ "Мічурин", буд. 35, у звязку з чим порушено її право користування вказаним приміщенням, яке, на її думку, підлягає судовому захисту.

Однак з позицією позивачки погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право користування майном відповідно до положень цивільного законодавства передбачає можливість особи використовувати майно для задоволення власних потреб, не порушуючи при цьому інтереси власника та права і інтереси інших осіб.

При цьому, право користування майном у особи може виниками в силу закону або в силу договору.

Позивачка як на підставу виникнення у неї права користування спірним приміщенням посилається на ст. 156 ЖК України, якою передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічна норма передбачена також ст. 405 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно з ДБН 360-92**. «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» садовий будинок це будівля для літнього (сезонного) використання, яка в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків.

Законодавством передбачено особливий порядок переведення садових будинків у жилі будинки (постанова КМУ від 29 квітня 2015 р. № 321 «Про затвердження Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки»).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що садовий будинок не може бути визнано жилим інакше, ніж у встановленому законом порядку.

Отже, за своїм характером спірний будинок в розумінні житлового законодавства не є жилим будинком (квартирою), а тому суд погоджується із позицією відповідача про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами, не можуть бути застосовані положення ст. 156 ЖК України.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позивачка не набула на підставі ст. 156 ЖК України права користування спірним будинком, оскільки вона, хоча і була членом сімї його співвласника, однак приміщення будинку не є житловими. Вказане, на думку суду, свідчить про те, що позивачка в силу закону не набула права користування спірним будинком.

Інших доказів набуття права користування, зокрема договору із відповідачем, позивачка суду не надала.

При цьому, суд не може вважати Договір про порядок спільного користування від 29 квітня 2007 року підтвердженням набуття права користування приміщенням, оскільки сам по собі він не є правовою підставою для виникнення у позивачки права користування, а є лише внутрішньою домовленістю між сусідами, що для спірних правовідносин юридичного значення не має.

За такого, у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю його вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН