У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_4 про зміну способу і порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року в справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Куликівської сільської ради, КСП імені Благоєва, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання ордерів недійсними, виселення і відшкодування шкоди за касаційною скаргою Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року заявник звернувся до суду з даною заявою, в обгрунтування якої зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року визнано недійсним, виданий виконкомом Куликівської сільської ради народних депутатів Полтавського району від 18 серпня 1995 року № 30 ордер на ім'я ОСОБА_5 на жиле приміщення по АДРЕСА_1, виселено ОСОБА_5, ОСОБА_8 з квартири по АДРЕСА_1, зобов'язано КСП імені Благоєва надати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 інше житлове приміщення житловою площею 53 кв. м, зобов'язано КСП ім. Благоєва надати йому квартиру по АДРЕСА_1, в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою Полтавського обласного суду від 08 квітня 1999 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року залишено без змін.

Постановою президії Полтавського обласного суду від 04 лютого 2000 року протест заступника Генерального прокурора України частково задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року та ухвалу судової колегії Полтавського обласного суду від 08 квітня 1999 року змінено в частині надання жилого приміщення сім'ї ОСОБА_5, викладено зазначену частину в наступній редакції: «Зобов'язати КСП ім. Благоєва Полтавського району надати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 інше житлове приміщення, яке за розміром відповідає вимогам ст. ст. 47, 48 ЖК України, але не менше за те, яке вони займали до вселення в спірну квартиру».

На підставі вказаної постанови видано виконавчий лист, який перебував на виконанні у ВДВС Полтавського РУЮ, а згодом у Октябрському ВДВС Полтавського МУЮ.

Постановою державного виконавця від 24 грудня 2002 року боржника у виконавчому провадженні замінено із КСП ім. Благоєва на Куликівську сільську раду, на баланс якої передані об`єкти соціального побуту, які перебували на балансі КСП ім. Благоєва, зокрема житловий фонд.

Оскільки на теперішній час рішення Ленінського районного суду від 10 березня 1999 року не виконано, просив суд змінити спосіб його виконання, зазначивши замість зобов'язання КСП ім. Благоєва надати йому квартиру по АДРЕСА_1 - стягнення з Куликівської сільської ради на його користь відшкодування за неотритмане житло в сумі 1 398 304 гривні.

Уточнивши вимоги заяви, просив суд стягнути з Куликівської сільської ради на його користь відшкодування (компенсацію) за неотримане житло в розмірі 1 507 281 гривню.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2016 року, у задоволенні заяви відмовлено.

У касаційній скарзі Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і постановити нову про задоволення заяви, мотивуючи свою вимогу порушенням судаминорм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України при набранні рішенням законної сили воно є обов'язковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба, як єдиний орган примусового виконання, зобов'язана прийняти всі необхідні заходи для його виконання.

У ч. 1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Аналогічне положення закріплено у ст. 373 ЦПК України.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем.

Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з недоведеності вжиття державним виконавцем вичерпних дій з виконання рішення Ленінського районного суду від 10 березня 1999 року та наявності обставин, що ускладнюють або виключають виконання судового рішення.

Зміна способу виконання судового рішення з повернення майна (відновлення становища, яке існувало до порушення - п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України) на стягнення його вартості (відшкодування майнової шкоди - п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України) фактично є зміною рішення суду по суті та самостійно змінюється спосіб захисту, передбачений ст. 16 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року (справа № 6-1829цс15).

Врахувавши, що запропонований заявником спосіб виконання судового рішення про стягнення з органу місцевого самоврядування на його користь коштів замість зобов'язання вчинити дії з передачі йому квартири фактично змінить рішення суду по суті, суди дійшли обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судамидопущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст.ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана