АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1617/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 Пироженко (С.А.) С. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретаріОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що 23 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та відповідачем був укладений кредитний договір № 51п/18/2008-980, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в сумі 26 400 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,7 % на місяць, строком до 21 лютого 2011 року.

Позивач вказав, що даний договір підлягає визнанню судом недійсним, оскільки підписання позивачем зазначеного договору стало наслідком порушення норм чинного законодавства України, а саме допущено дисбаланс прав та обовязків позивача, щодо порядку зміни відсоткової ставки, розкриття банківської таємниці та його персональних даних, відсутній розрахунок подорожчання кредиту, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, його необгрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно з вимогами п. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, районний суд вважав, що підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, оскільки позивачем не доведено наявність підстав для визнання договору кредиту недійсним, вказані в позові докази не свідчать про недійсність оскаржуваного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як зазначено в ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Пунктом 14 вищевказаної постанови визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, змістом кредитного договору визначено повну, необхідну, доступну, достовірну інформація про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, позивач має довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 23 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ «КБ «Надра» був укладений кредитний договір № 51п/18/2008-980, за яким позивач отримав кредит в сумі 26 400 грн. зі сплатою відсотків з розрахунку 2,7 % на місяць строком до 21 лютого 2011 року. (а.с. 29-30)

Згідно п. 1 договору кредит видавався на споживчі цілі, а тому вказаний договір є договором споживчого кредиту.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Укладаючи такий договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Як уже зазначалось, 23 лютого 2008 року сторони уклали договір кредиту, факт укладення договору позивач не заперечує, позивач отримав кошти шляхом відкриття карткового рахунку, тобто позивач мав у розпорядженні кредитну карту та здійснював фінансові операції, шляхом зняття коштів.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Звертаючись, до суду із даним позовом, позивач зазначив, що підставами для визнання недійсним укладеного у лютому 2008 року кредитного договору є ненадання ПАТ КБ «Надра» позичальнику як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги п. 2 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Крім того, позивач вказав, що оспорюваний кредитний договір містить положення, що призводять до суттєвого обмеження прав та інтересів ОСОБА_5 як споживача, зокрема розділ. 3 договору містить лише 2 пункти із зобов'язань банку, а надані йому права перераховані у 6 пунктах договору. Водночас, обов'язки позичальника закріплені у 9 пунктах, а єдиним правом зазначена можливість дострокового погашення кредиту. Вказані обставини свідчать про несправедливість умов оспорюваного договору, суперечність його принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, що завдають шкоди становищу споживача. Позивач вказував на відсутність у договорі пункту, який би зобов'язував банк дотримуватися банківської таємниці, натомість передбачена відповідальність позичальника за недотримання ним або пов'язаним з ним осіб.

Проте, такі доводи колегія суддів оцінює критично, вважає їх недоведеними, враховуючи слідуюче.

Судом першої інстанції встановлено, що у зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за договором банк звертався до суду із вимогою про стягнення заборгованості.

Наведене свідчить про часткове виконання боржником зобов'язань за договором кредиту, а отже і про погодження з умовами договору.

Передбаченим п. 6 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору.

В укладеному сторонами договорі кредиту доступно та зрозуміло передбачено: розмір кредиту 26 400 грн. та його термін до 21 лютого 2011 року; визначено величину 2,7 відсотків на місяць за користування кредитом на залишок заборгованості, комісійних платежів (Розділ 1 договору), відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору.

Районним судом вірно встановлено, що п. п. 2.1 кредитного договору між сторонами визначено, що надання кредиту проводиться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, що відкритий Позичальником в рамках обраного Тарифного Пакету.

Таким чином, в момент укладення договору у відповідності до ст. 626 ЦК України він був обумовлений між позивачем та відповідачем, та спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, тобто банком позичальнику була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послугах і тарифах до них, позичальник з такими умовами був ознайомлений, засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, доступною і достовірною, що підтвердив своїм підписом, на кожній сторінці оспорюваного договору, погодився на всі його умови, які були йому зрозумілими і які на момент укладення договору він вважав справедливими, про що вірно вказано і у оскаржуваному рішенні суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення. Підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили одразу після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий :

Судді :