Справа № 202/2161/16-ц
Провадження № 2/202/1406/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 квітня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Мороза В.П.

при секретарі Овечко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дніпропетровська міська рада про стягнення заборгованості та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягення заборгованості по орендній платі та визнання права власності на нежитлову будівлю, що знаходиться по вул. Смоленській, в районі будинку № 9 в м. Дніпропетровську та квартиру № 727 в гуртожитку, що знаходиться по проспекту Праці, 22 в м. Дніпропетровську, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач не сплачує орендну плату за користування вищевказаними обєктами нерухомості та ставить під сумнів належність їй на праві власності даного майна.

Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач та представник Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, надали суду заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі у відповідності до вимог чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача частково.

Відповідно до статті 114 Цивільного процесуального кодексу України: „Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. З матеріалів справи вбачається, що основна частина нерухомого майна, а саме нежитлова будівля по вул. Смоленській, в районі будинку № 9, знаходиться в Індустральному районі м. Дніпропетровська.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна сторона має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2015 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені два договори оренди нерухомого майна: нежитлової будівлі загальною площею 185 м2, що знаходиться по вул. Смоленській, в районі будинку № 9 в м. Дніпропетровську та квартири № 727 в гуртожитку, загальною площею 102,1 м2, житловою площею 60,7 м2, що знаходиться по проспекту Праці, 22 в м. Дніпропетровську.

На умовах, встановлених цими договорами, позивач та відповідач погодили, що вони укладені строком на 2 роки, орендна плата складає 1000 грн. на місяць за кожен обєкт нерухомості, з корегуванням на індекс інфляції.

Незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов договору оренди, ОСОБА_2 не сплачує орендну плату за користування даним майном, у звязку з тим, що позивачем не було підтверджено свого права власності на дану нерухомість.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, у тому числі є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У той же час, ст. 615 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобовязання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

У відповідності до цивільного законодавства України однією з умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в Україні повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того щоб бути доведеним перед іншими особами. З аналізу статей 15, 16 Цивільного кодексу України (в редакції від 16.10.2003 р.) вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить суду.

Враховуючи те, що відповідно до статті 61 Цивільно процесуального кодексу України: „Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, ОСОБА_2 правомірно відмовилася від сплати позивачу орендної плати по договору оренди нежитлової будівлі, що знаходиться по вул. Смоленській, в районі будинку № 9 в м. Дніпропетровську від 01.12.2015 р., оскільки позивачем не було надало жодних документів, що підтверджують право власності на неї.

У звязку із тим, що позивач не довів наявність права власності на нежитлову будівлю, що знаходиться по вул. Смоленській, в районі будинку № 9 в м. Дніпропетровську, суд вважає неможливим стягнути із ОСОБА_2 орендну плату у розмірі 2000 грн. 00 коп. по договору оренди нежитлової будівлі, що знаходиться по вул. Смоленській, в районі будинку № 9 в м. Дніпропетровську від 01.12.2015 р. та неможливим визнати за позивачем право власності на нього.

Однак, ОСОБА_2 безпідставно ставить під сумнів належність позивачу на праві власності зазначену у договорі оренди квартиру № 727 в гуртожитку, що знаходиться по проспекту Праці, 22 в м. Дніпропетровську. Оскільки, 24 вересня 1996 року позивач отримала Ордер № 16 на житлову площу в гуртожитку на право заняття з сімєю з шести чоловік житлової площі в гуртожитки № 6 по пр. Праці, 22 корпус 2 кімнат № 727, 728, 729, 730 житловою площею 61,3 м2.

Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» скористатися правом на приватизацію кімнат у гуртожитках можуть громадяни, зокрема, які не мають власного житла; більше пяти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання в гуртожитках та фактично проживають у них.

Позивач іншого власного жила не має, зареєстрована та мешкає у гуртожитку з моменту отримання ордеру (1996 р.), тобто фактично 20 років.

Крім того, рішенням Дніпропетровської міської ради № 37/10 від 06.04.2011 року жилі, нежилі та допоміжні приміщення гуртожитку по пр. Праці, 22 було дозволено приватизувати.

Тому, відповідно до законодавства, позивач має право на приватизацію кімнат та приміщень загального користування у гуртожитку.

Позивач, за власні кошти, без отримання на це належного дозволу, здійснила самочинне перепланування, обєднала їх кімнати в одну квартиру, приєднавши приміщення загального користування, тобто фактично створила нову річ.

Згідно технічного паспорту від 19 вересня 2015 року, виготовленого ТОВ «Інститут проектування та будівельних експертиз» утворений обєкт нерухомості має наступні технічні характеристики: квартира № 727 в гуртожитку поз. 1-8, І, загальною площею 102,1 м2, житловою площею 60,7 м2, що знаходиться по пр. Праці, 22 в м. Дніпропетровську.

Проти здійснення самочинного перепланування кімнат, власники сусідніх обєктів нерухомості не заперечували.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу або певним чином затвердженого проекту.

Виходячи з викладеного вбачається, що належна позивачу квартира у гуртожитку є обєктом самочинного будівництва.

Згідно ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Здійснивши самочинне перепланування кімнат, обєднавши їх в одну квартиру, приєднавши приміщення загального користування, позивач ніяким чином не порушив права інших осіб.

У вересні 2015 року ТОВ «Інститут проектування та будівельних експертиз» було виготовлено Звіт про проведення технічного огляду на відповідність квартири № 727 в гуртожитку поз. 1-8,І, загальною площею 102,1 м2, житловою площею 60,7 м2, за адресою пр. Праці, 22 в м. Дніпропетровську після перепланування, державним стандартам будівельним нормам і правилам. Згідно даного обстеження та висновку конструкції квартири після перепланування при візуальному обстеженні мають необхідні запаси міцності й характеристики, що забезпечують твердість і просторову стійкість. Реалізовані на будівлі конструктивні та архітектурно-планувальні рішення відповідають вимогам діючих нормативних документів. Конструкції квартири після перепланування перебувають у нормальному задовільному стані. Технічний стан конструкцій належить до категорії К-1 та К-2.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою.

На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за орендну плату по договору оренди нерухомого майна: квартири № 727 в гуртожитку, що знаходиться по проспекту Праці, 22 в м. Дніпропетровську від 01.12.2015 р. у ромірі 2000 грн. 00 коп. та визнати за позивачем право власності на квартиру в гуртожитку.

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 р. № 1127, рішення судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на таке майно.

На підставі вищенаведеного, керуючись, ст. ст. 11, 182, 202, 317, 319, 328, 376, 392, 509, 526, 615 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 Цивільно процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимогиБелиби ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Дніпропетровська міська рада про стягнення заборгованості та визнання права власності задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов'язкових платежів НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов'язкових платежів НОМЕР_2) заборгованість по орендній платі в розмірі 2000 грн. 00 коп. (дві тисячі гривень 00 копійок).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру № 727 в гуртожитку поз. 1-8, І, загальною площею 102,1 м2, житловою площею 60,7 м2, що знаходиться у гуртожитку по пр. Праці, 22 в м. Дніпропетровську.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дніпропетровська міська рада про стягнення заборгованості та визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя В.П. Мороз