Категорія 27Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Нікушина В.П.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю представника апелянта, позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальні- стю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання

частково недійсним договору факторингу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

25 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернувся у Вінницький міський суд Він-ницької області з позовом до публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю ( далі - ТОВ ) «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання частково недійсним договору факторингу ( а. с. 2-5 ). Позовні вимоги мотивував тим, що 24 липня 2008 року він уклав з ПАТ «УкрСиббанк» договір № 0 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2015 року на користь банку з нього та поручителя фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за укладеним і дійсним договором кредиту в загальному розмірі 14870,16 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 березня 2014 року становило 138029,28 гривень. 20 квітня 2015 року між відповідачами укладений договір факторингу № 17, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило, а ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» прийняло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, стороною яких є позивач. Вважаючи договір факторингу недійсним в частині щодо нього, ОСОБА_2 посилається на те, що має місце судове рішення, яке набрало законної сили, про стягнення з нього заборгованих кредитних коштів. Однак, не дивлячись на це, за договором факторингу передано право вимоги коштів у сумі 358198,49 гривень, що значно більше суми зобовязання ОСОБА_2 перед ПАТ «УкрСиббанк», а саме більше на суму 220169,21 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено ( а. с. 91-93 ).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку, просить скасувати дане рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, визнати недійсним договір факторингу від 20 квітня 2015 року № 17, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», в частині відступлення права вимоги за договором від 24 липня 2008 року № 0 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 Апелянт вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, за неповного зясування обставин у справі, що потягло неправильне вирішення спору ( а. с. 96-100 ).

Заслухавши cуддю-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність і обгрунґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обс- тавини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із вста-новлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих право-відносин тощо.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив, що відповідно до п. 9.6 договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 24 липня 2008 року № 0 позивач надав банку право/згоду передавати права та обовязки банку третій особі без отримання на те додаткової згоди позичальника. 20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладений договір факторингу № 17, відповідно до п. 2.2 якого права вимоги відступаються ( передаються ) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі боржників, який підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання договору факторингу.

Згідно наданого реєстру ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» передане, зокрема, право вимоги по договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 24 липня 2008 року № 0, укладеному ПАТ «УкрСиббанк» із ОСОБА_2, борг по якому станом на 20.04.2015 року визначений у сумі 17010,37 доларів США, що в еквіваленті становить 358198,49 гривень.

Суд прийняв до уваги існування такого, що набрало законної сили, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2015 року у справі № 127/6025/14ц, яким стягнуто з ОСОБА_2 та поручителя ФОП ОСОБА_6 у солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору від 24 липня 2008 року № 0 станом на 13 березня 2014 року у розмірі 138029,28 гривень та зазначив, що твердження позивача стосовно недійсності договору факторингу є безпідставними з огляду на визначену суму заборгованості за невиконаними зобовязаннями по кредитному договору у розмірі 358198,49 гривень станом на 20 квітня 2015 року. Суд підкреслив, що сама по собі наявність судового рішення про стягнення заборгованості, враховуючи невиконання його по даний час, не припиняє зобовязання боржника і не звільняє його від виконання цього зобовязання, визначеного у валюті. Саме у звязку з останнім фактором сума заборгованості станом на 20 квітня 2015 року визначена з врахуванням змін курсу валют, встановленого НБУ.

Оскаржуючи судове рішення, апелянт посилається на те, що предметом оспорюваного в певній частині договору факторингу від 20 квітня 2015 року № 17 є передача права вимоги повернення коштів в сумі 358198,49 гривень, що на 220169,21 гривень більше за суму стягнуту з пзичальника судовим рішенням від 28 січня 2015 року у справі № 127/6025/14ц. ОСОБА_2 вважає, що договір факторингу в частині стосовно нього суперечить нормам статей 203, 215 ЦК України, тому саме в цій частині повинен бути визнаний недійсним.

З позицією та доводами апелянта погодитися не можна, оскільки вони є безпідставними, такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні від 16 грудня 2015 року.

Суд першої інстанції дав вірну, ґрунтовну і мотивовану оцінку заявленим ОСОБА_2 позовним вимогам, правильно визначився у правовідносинах, які склалися між сторонами у справі, застосував ті норми матеріального права, що регулюють дані правовідносини. Суд, дослідивши оспорюваний в указаній частині договір факторингу від 20 квітня 2015 року № 17, прийшов до правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні заявленого ОСОБА_2 позову як безпідставному.

Колегія суддів апеляційного суду, крім цього, зауважує, що відступлення ПАТ «УкрСиббанк» фактору ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» права вимоги стягнення певних заборгованих коштів у виконання взятих зобовязань ОСОБА_2 не зобовязує власне самого боржника, який не є стороною договору факторингу, до безумовної сплати визначеної суми боргу. У разі виникнення спору саме відносно розміру заборгованих коштів, такі вимоги фактора можуть бути вирішені за участю безпосередньо позичальника в судовому порядку. Незгода ОСОБА_2 лише із сумою заборгованості, зазначеною в договорі факторингу, не є підставою для визнання цього правочину в цій частині недійсним.

При цьому колегія суддів апеляційного суду підкреслює, що судове рішення від 28 січня 2015 року про стягнення з боржника заборгованих коштів, набрало законної сили, однак по даний час залишається невиконаним, що передбачає чинність взятих ОСОБА_2 зобовязань за договором про надання споживчого кредиту та заставутранспортного засобу від 24 липня 2008 року № 0. При цьому згідно умов підпункту 2.2. договору факторингу від 20 квітня 2015 року № 17 права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються ( передаються ) в розмірі заборгованості боржників без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі боржників, який підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання цього договору.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК Укра-їни, колегія cуддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:

Судді:

З оригіналом вірно: