АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2576/16 Головуючий 1 інст. Зяброва О.Г.
Справа № 644/6646/14-ц Доповідач - Кругова С.С.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 р. Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

судді Зазулинської Т.П.,

ОСОБА_1,

секретарів Прологаєвої А.Д., Шпарага О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в:

08 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення , посилаючись на те, що 19 лютого 2010 року вона придбала у відповідачів квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу, який 19 лютого 2009 року, було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 3832001.

Продаж квартири було здійснено відповідачами за 150 000,00 грн., що на момент продажу становило еквівалент близько 20 000, 00 доларів США, які відповідачі отримали від неї ще до підписання договору, кожний згідно своєї частки у спільній власності, але відповідачі умови договору не виконали, продану квартиру не звільнили та не передали позивачу, продовжили безпідставно нею користуватися.

22 травня 2014 року позивач звернулася до відповідачів з письмовою вимогою про добровільне звільнення квартири і виселення, але до цього часу відповідачі ухиляються від виконання умов договору і порушують інтереси позивача як власника квартири на володіння, користування та розпорядження зазначеним майном, спричиняють їй прямі та опосередковані збитки, призводять до втрати вигоди та завдають моральної шкоди.

У звязку з чим, позивач просила суд про задоволення її позовних вимог.

30 жовтня 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з зустрічним позовом про визнання договору купівлі продажу недійсним, визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом.

Позивачі за зустрічним позовом зазначали, що 15 грудня 2008 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_9 було укладено договір позики на суму 14 700,00 доларів США.

Для забезпечення виконання грошового зобовязання за вказаним договором позики в той же день між ОСОБА_10 та ними було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки була належна їм на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2.

На виконання умов договору позики ОСОБА_5 повернув ОСОБА_10 грошові кошти в загальному розмірі 2 400 доларів США.

В подальшому ОСОБА_10 відмовився писати розписки про отримання грошових коштів в рахунок виконання зобовязання та став наполягати на переоформленні спірної квартири на третю особу його матір ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі продажу.

Між ними була досягнута домовленість, що після повернення всієї суми боргу квартира буде повернута власникам, тобто договір купівлі продажу квартири повинен був виступати гарантією повернення грошових коштів за договором позики.

19 лютого 2010 року договір купівлі - продажу був укладений між ОСОБА_3 матірю позикодавця та власниками даної квартири. Позивачі по зустрічному позову вважають, що спірний договір був укладений без наміру створення правових наслідків, які зумовлюються даним правочином, та на його виконання сторонами не було здійснено жодних дій. Вони продовжували проживати та бути зареєстрованими у цій квартирі, сплачувати усі витрати, повязані з її утриманням.

Про відсутність намірів створення правових наслідків, передбачених цим правочином, свідчить і сам текст договору, з пункту 14 якого вбачається, що продавці (власники) взяли на себе зобовязання сплачувати комунальні послуги та інші платежі, які будуть мати місце на момент звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку (тобто колись в майбутньому).

Оскільки договір купівлі продажу виступав лише гарантією повернення грошових коштів, то в договорі і не було передбачено ні умов, ні термінів звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку.

У звязку з чим, позивачі за зустрічним позовом просили поновити їм строк звернення до суду, визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 19 лютого 2010 року.

Визнати за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 право власності на частку спірної квартири.

На частку квартири, яка належала ОСОБА_9, померлому 10 квітня 2014 року, визнати право власності по 1/12 частині за його спадкоємцями: дружиною ОСОБА_7, донькою ОСОБА_4, які разом з відповідачем ОСОБА_8 є спадкоємцями 1 ї черги за законом та спадщину прийняли у встановленому законом порядку.

Також в уточнених позовних вимогах вони просили суд про анулювання права власності ОСОБА_3 на дану квартиру.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 19 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення і зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом задоволено.

Поновлено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 строк на звернення до суду з позовом.

Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений 19.02.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим № 278.

Анульовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4, здійснену Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області 02.04.2014 року за номером запису про право власності 5373261 (рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень індексний номер: 12471182 від 16.04.2014 року) на підставі договору купівлі продажу від 19.02.2010 року за реєстровим № 278.

Визнано за кожним: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на частину квартири АДРЕСА_5.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_7 право власності по 1/12 частині квартири АДРЕСА_6 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_9, померлого 10.04.2914 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в частковому відношенні на користь ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 витрати по сплаті судового збору по 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. з кожної.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 визнати такими, що втратили право користування квартирою № 91 в будинку № 86 по вулиці Мира в місті Харкові, усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні цією квартирою шляхом виселення з неї відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В іншій частині первісних вимог ОСОБА_3 відмовити. В задоволенні зустрічних позовних вимог відповідачів відмовити у повному обсязі.

Позивач посилався на ті обставини, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам у справі.

Висновки суду про відсутність у сторін по правочину волевиявлення на продаж квартири та настання обумовлених договором купівлі продажу наслідків не ґрунтуються на достовірних та допустимих доказах.

Крім того, в матеріалах справи немає доказів на підтвердження висновків суду про поважність причин пропуску позивачами трирічного строку позовної давності на оспорювання правочину.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, вказуючи, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року апеляційна скарга була задоволена частково, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова області від 19 березня 2015 року змінено, скасоване в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3. Ухвалене нове рішення, яким провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення і зняття з реєстраційного обліку у звязку зі смертю відповідача закрито. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Повернуто квартиру АДРЕСА_7 ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка їм належить на підставі свідоцтва про право власності від 30.07.1999 року.

У червні 2015 року ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся з касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року касаційну скаргу задоволено частково, рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з»явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що сторони оспорюваного правочину не мали наміру створення обумовлених цим договором правових наслідків, їх волевиявлення не відповідало змісту даного правочину.

При вчиненні цього правочину сторони, шляхом укладення цієї угоди, досягли згоди на забезпечення та гарантію повернення грошових коштів за договором позики, укладених 15 грудня 2008 року між сином ОСОБА_3 - ОСОБА_10 та ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Суд першої інстанції дійшов висновку, що цей правочин є фіктивним, у звязку з чим є правові підстави для визнання договору купівлі продажу недійсним.

З таким висновком суду, судова колегія не погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_8 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 (а.с. 85, 87 том 1, 17-18 том 2). Це трикімнатна ізольована квартира загальною площею 51, 1 кв.м., житловою площею 34,00 кв. м., яка розташована на 3 поверсі (а.с. 86 том 1).

15 грудня 2008 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальникам, а позичальники прийняли солідарно валютні цінності в натурі на суму 14 700,00 доларів США, які вони зобовязалися повернути не пізніше 15 грудня 2009 року (а.с. 81 том 1).

В забезпечення умов договору позики між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 передали в іпотеку спірну квартиру (а.с. 82-83 том 1).

Зібрані по справі докази свідчать про те, що у встановлений договором позики строк умови договору виконані не були. ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_4 повернули ОСОБА_3 кошти в загальному розмірі 2400,00 доларів США (а.с. 77 том 1).

Відповідно до умов договору іпотеки ОСОБА_10 мав право ініціювати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, але даним правом він не скористався.

19 лютого 2010 року між ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі продажу даної квартири (а.с. 7-8 том 1).

Продаж квартири проведено за суму 150 000,00 грн.

Відповідно до п.4 цього договору продавці попередили покупця про права третіх осіб на квартиру, що продається, а саме про право іпотекодержателя згідно договору іпотеки від 15 грудня 2008 року (а.с. 7 том 1).

19 лютого 2009 року була дана згода іпотекодержателя ОСОБА_10 на продаж цієї квартири за умови залишення заборони відчуження на неї (а.с 162 том 1).

На період укладення договору купівлі продажу в спірній квартирі були зареєстровані і проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який помер 10 квітня 2014 року (а.с. 88, 89 том 1).

Відповідачі вказану квартиру після укладення договору купівлі продажу не звільнили, продовжували в ній проживати, сплачувати комунальні послуги та інші платежі за користування нею (а.с. 176-191 том 1).

Боргові зобовязання відповідачами перед ОСОБА_10 до цього часу не виконані, це вбачається з набравших законної сили судових рішень Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 14 серпня 2014 року та судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року, якими було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9 про розірвання договору позики.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судами установлено, що 19 лютого 2010 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_6 квартиру № 91 в будинку по вул. Миру, 86 в м. Харкові на підставі договору купівлі-продажу. На період укладення договору купівлі-продажу в спірній квартирі були зареєстровані та проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який помер 10 квітня 2014 року.

Державна реєстрація права власності на вказану квартиру ОСОБА_3 була проведена 02 серпня 2014 року (т. 1 а.с. 145-146).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь- яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у звязку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому саме позивачі мають довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Згідно п. 7 договору купівлі-продажу квартири, сторони підтверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладенні цього договору, а також те, що він не носить характеру фіктивного або удаваного.

Разом з тим наявність правовідносин з договору позики між ОСОБА_14, який є сином позивача за первісним позовом, та ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_9, а також нездійснення реєстрації права власності на квартиру протягом чотирьох років не свідчить про фіктивність чи удаваність договору купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, ОСОБА_13 Л Г. ОСОБА_13, ОСОБА_6 Крім того, в п. 4 спірного договору купівлі - продажу квартири зазначено, що продавці попередили покупця про права третіх осіб на квартиру, що продається, а саме право іпотекодержателя згідно договору іпотеки, посвідченого 15 грудня 2008 року.

Відповідно до розяснень, викладених в абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Вирішуючи спір, суд всупереч вимогам статей 212-214 ЦПК України не врахував вищевказані вимоги закону та розяснень Верховного Суду України, не перевірив у достатньому обсязі доводи та заперечення сторін, не надав належної правової оцінки доказам, що наявні в матеріалах справи, зокрема вимогам ОСОБА_3 до відповідачів про добровільне звільнення спірної квартири від 10 жовтня 2011 року.

У звязку з цим , колегія суддів вважає не правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що дії сторін за договором купівлі продажу не були спрямовані на припинення права власності на квартиру у відповідачів за первісним позовом та набуття права власності на квартиру позивачем.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення і зняття з реєстраційного обліку то воно також підлягає скасуванню.

Постановлюючи рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що визнаючи недійсним договір купівлі-продажу квартири, внаслідок його фіктивності , суд вважав, що права позивача не порушені і не підлягають захисту в суді.

З таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як зазначено вище, підстав, передбачених законом для обмеження чи втручання в право власності позивачів судом не встановлено.

Відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обовязком власника не є доказування неправомірності дій відповідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки.

Частиною 2 ст.386 ЦК власнику надається можливість звернення з позовом про вчинення певних дій для запобігання порушенню свого права власності, що може мати місце у майбутньому.

Тому позовні вимоги щодо виселення відповідачів - підлягають задоволенню.

Щодо визнання осіб такими , що втратили право користування житлом, судова колегія вважає ці позовні вимоги зайвими і такими що не підлягають задоволенню.

Заявлені в апеляційній скарзі вимоги щодо зняття з реєстрації відповідачів , то они не можуть бути задоволені, оскільки знаходяться по за межами позовних вимог.

У звязку із зазначеним, висновок суду не відповідає обставинам справи, суд допустив суттєву неповноту у зясуванні обставин справи, тому рішення суду підлягає скасуванню в повному обсязі. Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом першої інстанції при розгляді справи, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.1 , п.3 ч.1 ст.. 309 ЦПК України.

У звязку із ухваленням нового рішення судові витрати підлягають перерозподілу у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем було сплачено судовий збір при зверненні до суду першої інстанції в сумі 243,60 грн., при зверненні до суду апеляційної інстанції 121,80 грн. і до суду касаційної інстанції 170,52 грн., всього 535 грн. 92 коп., які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідачів.

Керуючись ст.41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів 2,4,7 та 11 до Конвенції», ст.ст.316,317,319,321,386,391 ЦК України, ст.10,57,60, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ,324,325ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 19 березня 2015 року скасувати і ухвалити нове. Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 квартирою № 91 в будинку № 86 по вулиці Мира в місті Харкові шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_9. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 Федорівни- відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом,-відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 в рівних частках на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 535 (п"ятсот тридцять п"ять) грн. 92 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Т.П. Зазулинська

ОСОБА_1