Справа № 351/1065/15-ц
Провадження № 22-ц/779/965/2016
Головуючий у 1 інстанції Боднарук М.В.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Ясеновенко Л.В., Проскурніцького П.І.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю представників ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Снятинської райдержадміністрації, відділу Держземагенства у Снятинському районі, Тростянецької сільської ради, ОСОБА_2 про визнання відмови ОСОБА_2 в непогодженні зовнішніх меж суміжного землекористування неправомірною та зобов'язання щодо надання дозволу на встановлення зовнішніх меж земельної ділянки без погодження із суміжним землекористувачем за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 25 березня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Снятинського районного суду від 25 березня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірною відмову ОСОБА_2 в непогодженні зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_3.

Надано дозвіл на встановлення зовнішніх меж земельної ділянки площею 0,3178га, що знаходиться в с. Тростянець Снятинського району в урочищі «Медвежанка» ОСОБА_3 без погодження та підпису із суміжним землекористувачем ОСОБА_2.

Апелянтка не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення є незаконним і необґрунтованим.

В апеляційній скарзі апелянтка зазначає, що відповідно до Державного акту про приватну власність серії НОМЕР_1 від 06.03.2003 року вона являється власником земельної ділянки площею 0,3842 га в урочищі «Медвежанка» с. Тростянець.

В цьому ж урочищі у 2010 році відповідно до державного акту про приватну власність серії НОМЕР_2 було передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,3607 га. Вказані ділянки є суміжними.

На підставі висновків судової будівельно-технічної експертизи №35 від 12.01.2012 року, при проведенні вимірів спірних земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вбачається, що загальна площа захопленої ОСОБА_3 земельної ділянки ОСОБА_2 становила 0,0703 га. Однак, в рішенні суд першої інстанції зазначає тільки площу 0,0375 га.

Таким чином, судом неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. Апелянтка також, не погоджується з тим щоб погодження меж земельних ділянок відбувалося без згоди суміжного землекористувача.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, та відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Рішенням Снятинського районного суду від 14.06.2012р. залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.12.2012р. вбачається, що між сторонам розглядався земельний спір із-за накладення частини земельної ділянки сторін одна на одну. Оскільки державний акт про право приватної власності на землю був виданий відповідачці ОСОБА_2 раніше та мало місце накладення частини земельної ділянки одна на одну, тому державний акт про право приватної власності на землю виданий ОСОБА_3 було визнано судом недійсним.

Згідно статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної,міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

В даний час позивачка маючи намір встановити право власності на свою земельну ділянку площею 0.3178 га, тобто за мінусом площі земельної ділянки яка накладалася на земельну ділянку відповідачки, може цього зробити оскільки відповідачка не дає на це своє згоди. При цьому ОСОБА_2вважає, що погодивши такі межі в натурі, вона фактично дасть згоду позивачці на передачу їй в приватну власність частину своєї земельної ділянки, що встановлено актами від 25.11.2014р., 24.03.2015р. (а.с. 6, 22-23).

Відповідно до даних актів вбачається, що комісіями, створеними з участю сільського голови та спеціалістів землевпорядників і сторін проведено встановлення та узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0.3178 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту с. Тростянець, урочище «Медвежанка» Снятинського району Івано-Франківської області.

ОСОБА_2, як суміжний землекористувач, від підпису у даних актах відмовилася.

Виходячи з положень ст.56 Закону України «Про землеустрій» та ст.118 ЗК України, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами передбачене як одна із складових при виготовленні технічної документації для приватизації земельної ділянки.

Статтею 16 ЦК України визначено перелік способів захисту порушених прав та інтересів у суді. Також даною статтею визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж встановлений договором або законом.

Проте, визнання неправомірної відмови відповідача ОСОБА_2 у підписанні акту погодження меж земельної ділянки та надання дозволу на встановлення зовнішніх меж земельної ділянки площею 0.3178 га ОСОБА_3 без погодження та підпису із суміжним землекористувачем ОСОБА_2, як спосіб захисту права чинним законодавством не передбачено.

Приватизація ОСОБА_3, земельної ділянки без погодження меж із суміжним

землекористувачем не позбавляє ОСОБА_2 права звернутися до суду за захистом своїх прав у тому випадку, якщо такою приватизацією земельної ділянки у межах, встановлених актами компетентної комісії, буде порушено її права, як суміжного землекористувача.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначається центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Ч.2 ст. 107 ЗК України також передбачено, що у разі неможливості виявлення дійсних меж, їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року No 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють виконавець юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки,ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення ) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Пунктом 4.4. зазначеної інструкції передбачено, що у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Хоча згідно з ч.ч. 2, 3, 5 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками громадян, але органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж району містах, оскільки в силу статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» та ст.12 ЗК України визначено, що до виключної компетенції міської ради у галузі регулювання земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів із рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

У пункті 4 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року No7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, за умови, якщо останні не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом розгляду на сесії Тростянецької сільської ради акти встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_3 від 25.11.2014р., 24.03.2015 р. і у матеріалах справи відсутні будь-які рішення органу місцевого самоврядування, як розпорядника землі, з цього приводу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в даний час, за відсутності рішення Тростянецької сільської ради щодо згоди чи заборони ОСОБА_3 у приватизації земельної ділянки відповідною площею, вказаною у актах встановлення меж її меж, відсутні правові підстави для звернення позивачки до суду з такими позовними вимогами.

При цьому спір її з Тростянецькою сільською радою відсутній і нею не ставилося будь-яких позовних вимог до місцевої ради, яка не приймала ще жодних рішень щодо приватизації земельної ділянки позивачки в с. Тростянець, в урочищі «Медвежанка».

Апеляційний суд також вважає, що в позові до відділу держагенства в Снятинскому районі, Снятинської РДА слід відмовити, оскільки фактично до цих відповідачів позивачка вимог не ставить і ними не приймалося рішень з приводу відмови позивачці у приватизації нею спірної земельної ділянки.

Колегія суддів вважає, що постановлене судом першої інстанції судове рішення не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням у даній справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Снятинського районного суду від 25 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 до Снятинської райдержадміністрації, відділу Держземагенства у Снятинському районі, Тростянецької сільської ради, ОСОБА_2 про визнання відмови ОСОБА_2 в непогодженні зовнішніх меж суміжного землекористування неправомірною та зобов'язання щодо надання дозволу на встановлення зовнішніх меж земельної ділянки без погодження із суміжним землекористувачем відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко

П.І. Проскурніцький