22-ц/775/924/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Васильченко О.Г.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.,

суддів Гаврилової Г.Л., Биліни Т.І.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 вересня 2016 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що між ним та відповідачем 16 вересня 2010 року був укладений договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_3 у борг грошові кошти в сумі 5000,00 грн., які вона зобовязалась повернути до 16 вересня 2011 року на умовах сплати 8 відсотків за користування позикою щомісячно. Крім того, даним договором вони погодили, що при несплаті процентів в установлений термін, позичальник повинна сплатити їх в розмірі 10 відсотків на місяць. Оскільки своїх зобовязань за даним договором ОСОБА_3 не виконувала, позику своєчасно не повернула та проценти за її користування не сплачувала, просив стягнути з неї заборгованість за договором позики в загальному розмірі 83600,00 грн, яка складається з позики в сумі 5000,00 грн, відсотків за користування позикою в сумі 33000,00 грн., а також за прострочення виконання грошового зобов'язання інфляційних втрат в розмірі 4000,00 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 600,00 грн., пені за несвоєчасне виконання умов договору в сумі 41000 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Позивач не погодився з таким судовим рішенням та подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що суд першої інстанції не повідомив його про час та місце розгляду справи, в результаті чого не зясував обставини справи, зокрема, не витребував в нього оригінал договору позики, укладеного між ним та відповідачем.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду скаргу підтримав, просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання апеляційної інстанції не зявилась, була повідомлена про час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 76 ЦПК України через житлово-комунальне підприємство «Житло-Центр».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.п.1, 4, ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права,

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, зокрема, ненадання позивачем належних доказів.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що 16 вересня 2010 року між сторонами було укладено договір позики-залога, що підтверджується його копією (а.с.54).

Відповідно до пункту 1.1 договору позики-залога ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у борг грошові кошти в сумі 5000,00 гривень, а остання зобовязалась їх повернути до 16 вересня 2011 року, при цьому сплачувати щомісячно за користування позикою 8 відсотків щомісячно. Крім того, пунктом 1.2. даного договору сторони погодили, що при несплаті процентів в установлений термін, позичальник повинен сплачувати їх в підвищеному розмірі - 10 відсотків на місяць. Згідно п. 1.4. договору, при несвоєчасному поверненні позики або сплати процентів, позичальник зобовязався сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,5 відсотків від суми позики за кожний день прострочення, а також повернути борг з урахуванням індексу інфляції та тридцяті процентів річних (а.с.54)

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики-залога від 16 вересня 2010 року з огляду на невиконання з боку позичальника умов договору по поверненню позики та сплаті процентів за користування нею.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно частини 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання. Пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

За ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, приймаючи до уваги те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за договором позики, позов ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_3 тіла позики в сумі 500,00 грн, процентів за користування нею в сумі 33000,00 грн, інфляційних втрат в сумі 4000,00 грн, трьох процентів річних в сумі 600,00 грн за прострочення виконання грошового зобовязання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в сумі 41000,00 грн, підлягають частковому задоволення , виходячи з наступного.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно зі ст. ст. 10, 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція проводиться лише за наявності реальної загрози життю і безпеці громадян, інтересам суспільства або держави у разі, якщо усунення цієї загрози іншими способами є неможливим.

Рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України за письмовим дозволом Голови Служби безпеки України або керівником координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України за письмовим дозволом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим з Головою Служби безпеки України. Про рішення щодо проведення антитерористичної операції негайно інформується Президент України.

15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання ч. 5 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2015 року № 1053-р та від 02 грудня 2015 року №1275-рзатверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

ОСОБА_2 в своєму позові просив стягнути з відповідача пеню, що нарахована з 16 вересня 2011 року по 16 березня 2016 року (а.с.1 об).

Згідно матеріалів справи, відповідач, яка є громадянином України, зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4, 25).

Відповідно до вищезазначеного Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Маріуполь Донецької області відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція.

Отже, враховуючи те, що відповідач зареєстрована та проживає в населеному пункті, де проводиться антитерористична операція, на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», штрафні санкції за договором позики-залога, укладеним між сторонами з 14 квітня 2014 року нараховувати заборонено, а тому з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню пеня, нарахована тільки за період з 16 вересня 2011 року по 14 квітня 2014 року в сумі 23500,00 грн.

Суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, належним чином не повідомив позивача про час та місце розгляду справи, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, тому дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Так, належне повідомлення про дату судового засідання є конституційною гарантією права на судовий захист, дотриманням положень ст. 129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з правилами ч. ч. 1, 4 ст. 74 та ч. 1 ст. 76 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких немає відомостей, що їм вручені судової повістки (п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України).

Так, на порушення вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України матеріали справи не містять належних доказів, що підтверджують повідомлення позивача про дату і час проведення судового засідання 16 вересня 2016 року, в якому ухвалено оскаржуване судове рішення.

У звязку з тим, що позивач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, це його позбавило можливості бути присутньому у судовому засіданні та довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, надати відповідні докази, в тому числі і договір позики-залога від 16 вересня 2010 року, укладений між сторонами.

Таким чином, місцевий суд не забезпечив можливості позивачу щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав, що привело к ухваленню помилкового рішення.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як розяснено Верховним Судом України в п.п.10,11 постанови Пленуму від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Поряд із цим він може запропонувати позивачеві чи відповідачеві подати додаткові докази, а в разі, коли сторони не в змозі їх зібрати, а без них правильно вирішити справу неможливо, - за клопотанням сторін сам витребувати такі докази.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не дослідив доводів позивача, що призвело до невстановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У відповідності до п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. За подання до суду апеляційної скарги на рішення суду сплачується 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Отже, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі пропорційно задоволеної частини позовних вимог за подання до суду позовної заяви в сумі 661,00 грн. та за подання до суду апеляційної скарги в сумі 727,00 грн., а всього 1388,10 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314-316 ЦПК України,

в и р і ш и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 вересня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в загальному розмірі 66100,00 грн. (шістдесят шість тисяч сто грн.), яка складається з суми позики в розмірі 5000, 00 грн, процентів за користування позикою в сумі 33000,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 4000,00 грн., трьох процентів річних в сумі 600,00 грн, пені за несвоєчасне повернення позики за період з вересня 2011 року по 14 квітня 2014 року в сумі 23500,00 грн.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині стягнення пені за несвоєчасне повернення позики за період з 14 квітня 2014 року по 16 березня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в дохід держави в сумі 1388,10 грн.(одна тисяча триста вісімдесят вісім грн. 10 коп)

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді: