АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

20 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

28 травня 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк», Банк) через представника Сафіра Ф.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 30.03.2006 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 30.03.2006 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, кредитку «Універсальна» із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на те, що відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань у договірних відносинах, просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість станом на 30.04.2015 у сумі 67 306,39 грн., з яких: 24 453,07 грн. - заборгованість за кредитом; 39 172,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3 181,26 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження судом обставин, що мають значення для справи.

Судом не взято до уваги, що заборгованість за кредитним договором стягнуто за рішенням суду і відкрито виконавче провадження.

Позивачем не доведено факту перевидачі кредитної картки з зазначенням строку її дії, видачів відповідачу та відсутні докази користування відповідачем послугами банку.

Вказував, що судом не застосовано положення статті 267 ЦК України за заявою сторони у спорі.

Посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про переривання відповідачем строку позовної давності, оскільки стягнуті в межах виконавчого провадження кошти не можуть бути визнані, як добровільно перераховані кошти в порядку визнання боргу, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, з підстав наведених в ній, та просив задовольнити.

Позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України колегія судді вважає за можливе розглянути справі за відсутності представника позивача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 30 березня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № б/н,за яким позивач отримав кредитний ліміт у розмірі 25 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві.

Судом встановлено, що Банк виконав умови договору і відповідач користувався кредитними коштами.

Під час користування кредитними коштами ПАТ «ПриватБанк» в односторонньому прядку збільшував кредитний ліміт. Зміна кредитного ліміту відбулася: 10.04.2006 на 25 000,00 грн.; 25.12.2008 на 52 500,00 грн.; 10.01.2009 зменшено до 24 210,00 грн.; 24.01.2009 - 24 210,00 грн.; 18.08.2015 року - 24 460,00 грн., якими відповідач користувався (а.с. 117).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги наявністю заборгованості за кредитним договором у розмірі 67 306,39 грн., з яких: 24 453,07 грн. - заборгованість за кредитом; 39 172,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3181,26 грн. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 грудня 2010 року у зв'язку з неналежним виконання відповідачем умов Кредитного договору № б/н від 30 березня 2006 року стягнуто заборгованість станом на 22.11.2010 у розмірі 86 757,67 грн., з яких 24 330,81 грн. заборгованість за тілом кредиту.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року провадження у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду про закриття провадження у справі позивач посилався на те, що ним заявлено позовні вимоги за інший період, а саме предметом спору є заборгованість за період з 23.11.2010 по 30.04.2015.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Під час розгляду справи судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

З аналізу ч. 1 ст. 179 ЦПК України вбачається, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту за період з 23.11.2010 по 30.04.2015 в розмірі 24 453,07 грн., доведенню підлягає факт перевипуску та вручення відповідачу кредитної картки, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим договором та первинних бухгалтерських документів на підтвердження виконання Банком умов договору щодо видачі кредитних коштів після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3 б/н від 30.03.2006, і порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів.

У відповідності до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості позивачем не додано до позовної заяви належних та допустимих доказів, а саме доказів на підтвердження вручення картки позивачу, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим договором та первинних бухгалтерських документів на підтвердження виконання Банком умов договору щодо видачі кредитних коштів і порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано виписку по особовому рахунку, з якого вбачається, що у заявлений позивачем період, а саме з 23.11.2010 по 30.04.2015 року відповідач не користувався кредитними коштами.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитної картки, яка була б дійсною у спірний період.

За наведених обставин факт отримання відповідачем кредитних коштів у період з 23.11.2010 по 30.04.2015 в розмірі 24 453,07 грн. є недоведеним, а тому суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-1205цс15.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з позовом Банк обґрунтовував позов невиконанням умов кредитного договору.

Виходячи з положень ст. 11 ЦПК України та враховуючи, що заборгованість за кредитним договором стягнута за рішенням суду, Банк вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами з підстав, передбачених ст. 1048 ЦК України у зв'язку з невиконанням зобов'язання після ухвалення судового рішення не заявляв, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за та штрафних санкцій за невиконання умов договору.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, що стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором на виконання рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 рокусвідчить про визнання боргу ОСОБА_4 та є перериванням строку позовної давності.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Тобто примусове стягнення заборгованості за виконавчим провадженням не є перериванням строку позовної давності в розумінні статті 264 ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.11.2016 у справі № 6-2104цс16.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що в у даній справі не підлягає застосуванню положення ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем не доведено факту існування заборгованості за тілом кредиту і підставою відмови у позові є недоведеність позовних вимог.

Отже, враховуючи те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року - скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

ляційного провадження: 22-ц/796/16012/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.