Справа № 462/5005/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,0440га, кадастровий номер :06:019:0009, розміщену на вул.Б.Бандрівського, 18А у м.Львові, в порядку спадкування за заповітом після смерті 07.06.2015 року його матері ОСОБА_3 Свої позовні вимоги мотивує тим, що 07.06.2015 року померла його мати ОСОБА_3, яка ще в 2010 році успадкувала земельну ділянку, розміщена на вул.Б.Бандрівського, 18А у м.Львові після смерті 04.06.2010 року її чоловіка та батька сторін ОСОБА_4 Проте, коли він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, йому спочатку листом, а в подальшому постановою нотаріуса було відмовлено в цьому, оскільки відсутня державна реєстрація права власності померлої ОСОБА_3 на земельну ділянку в органах Держкомзему. За таких обставинах він змушений звернутися з даним позовом до суду.

Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача, який представив заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності, що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України.

Відповідач, який належним чином був повідомленим про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, при цьому подав суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, при цьому зазначив, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти визнання за його братом ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку в порядку спадкування після сперті їхньої матері ОСОБА_3

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження позивача ОСОБА_1 серії І-СГ №453150 від 06.03.1976 року він народився 09.02.1976 року та його батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.5).

Відповідно до даних державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД №461424, земельна ділянка, площею 0,0440 га, кадастровий номер :06:019:0009, розміщена на вул.Б.Бандрівського, 18А у м.Львові, призначена для обслуговування житлового будинку, на праві власності належала ОСОБА_4 (а.с.9).

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 31.12.2010 року спадкоємцем земельної ділянки, площею 0,0440 га, кадастровий номер :06:019:0009, розміщеної на вул.Б.Бандрівського, 18А у м.Львові, після смерті 04.06.2010 року ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_3 (а.с.10).

Також встановлено, що 07.06.2015 року ОСОБА_3 померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ №399708 (а.с.4), при цьому належним чином не зареєструвала право власності на визнане за нею нерухоме майно.

Як вбачається із заповіту, складеного і нотаріально посвідченого 29.05.2015 року, ОСОБА_3 все своє майно, заповіла своєму синові ОСОБА_1 (а.с.11).

Згідно ст.ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

З матеріалів спадкової справи встановлено, що інших спадкоємців, які б звернулися із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, окрім позивача нема.

Як вбачається із розяснень, даних в п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 04.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до п.п.4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як встановлено, позивач звернувся в строк та у встановленому законом порядку до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про прийняття спадщини після смерті матері, однак, листом №359/01-16 від 15.09.2016 року та в подальшому постановою нотаріуса від 06.12.2016 року було відмовлено в цьому, оскільки відсутня державна реєстрація права власності померлої ОСОБА_3 на земельну ділянку в органах Держкомзему.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зі змісту ч.3 ст.61 ЦПК України вбачається, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з огляду на викладене, судом достовірно встановлено, що спадкодавцеві ОСОБА_3 належала на праві власності земельна ділянка, площею 0,0440га, кадастровий номер :06:019:0009, розміщена на вул.Б.Бандрівського, 18А у м.Львові, проте вона не зареєструвала у встановленому порядку право власності на таке майно.

Виходячи із наведеного та враховуючи, що позивач ОСОБА_1 як син померлої ОСОБА_3 та як спадкоємець за заповітом після її смерті, має право на спадкове майно, в тому числі на земельну ділянку, площею 0,0440га, кадастровий номер :06:019:0009, розміщену на вул.Б.Бандрівського, 18А у м.Львові, беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову не заперечує, а тому суд дійшов переконання, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на земельну ділянку, площею 0,0440 га, кадастровий номер :06:019:0009, розміщену на вул.Б.Бандрівського, 18А у м.Львові.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 1216-1220, 1222, 1223, 1225, 1288-1270 ЦК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,0440 га, кадастровий номер :06:019:0009, розміщену на вул.Б.Бандрівського, 18А у м.Львові, в порядку спадкування за заповітом після смерті 07.06.2015 року його матері ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний