Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 415/6294/15-ц
Провадження № 22ц/782/307/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді - Коротенка Є.В.,

суддів: Гаврилюка В.К., Луганської В.М.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 15.03.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на нього і, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги про стягнення з Кабінету Міністрів України на відшкодування моральної шкоди 50 000 000 грн. задовольнити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Із матеріалів справи вбачається, що 24.09.1938 року особлива трійка УНКВС по Кам'янець-Подільській області постановила ОСОБА_3, 1895 року народження, розстріляти та конфіскувати його майно за участь у контрреволюційної «Польської організації військової» (а.с.12).

У відповідності до довідки б/н від 03.10.1938 року начальника 8-го відділу УНКВС вказане рішення особливої трійки УНКВС виконане (а.с.13).

Постановою Президії Хмельницького обласного суду від 05.04.1958 року № 44-У-65 постанова особливої трійки УНКВС по Кам'янець-Подільській області від 24.09.1938 року відносно ОСОБА_4 скасована як необгрунтована, справа за недоведеністю обвинувачення провадженням закрита (а.с.9-11).

На обґрунтування своїх позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди позивач зазначив, що під час арешту та позбавлення життя ОСОБА_3 ОСОБА_7, яка, як зазначає ОСОБА_2, є донькою репресованого та його (позивача) матір'ю, виповнилося 12 років. Після смерті батька вона бідувала, переслідувалася посадовцями, переховуючись та змінюючи місце проживання, не змогла отримати належну освіту і соціально самореалізуватися та переживала інші моральні страждання.

Про спричинення моральної шкоди особисто йому позивач у своїй позовній заяві не зазначає (а.с.47-52).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла (а.с.22).

Частиною 1 ст.1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

При цьому право вимагати компенсації моральної шкоди пов'язане із особою потерпілого і має особистий характер. Дане право не входить до спадкової маси і не може передаватися в спадщину.

Відповідно до ч.3 ст.1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

В матеріалах справи відсутні будь які докази того, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, а також на підтвердження того, що останній за її життя судом була присуджена з Кабінету Міністрів України на відшкодування моральної шкоди певна грошова сума.

Також у матеріалах справи відсутні достатні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_7 була донькою репресованого ОСОБА_3 Факт родинних відносин між вказаними фізичними особами у судовому порядку не встановлено.

При цьому передбачені ст.61 ЦПК України підстави для звільнення позивача від доказування відсутні.

Крім того, статтею 58 Конституції України встановлено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічне положення міститься у ч.2 ст.5 Цивільного кодексу України.

На час арешту, прийняття рішення стосовно ОСОБА_4 та його страти правових норм, які передбачали б відповідальність за спричинення моральної шкоди, не існувало.

Взагалі, протягом багатьох років у вітчизняному законодавстві вважалося, що немайнову шкоду неможливо оцінити, тому вона не підлягала відшкодуванню.

Вперше ж право громадянина на відшкодування моральної шкоди було передбачено в ст.39 Закону СРСР від 12 червня 1990 року "О печати и других средствах массовой информации", а травні 1993 pоку, нарешті, і в Цивільному кодексі України (в редакції 1963 pоку) з'явилася стаття 440-1 "Відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яка, з огляду на положення ст.58 Конституції України та ч.2 ст.5 ЦК України, зворотної дії в часі не має.

З аналогічних підстав не мають зворотної дії в часі і спеціальні норми права, які передбачають відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства або суду.

Щодо міжнародної Конвенції про захист всіх осіб від насильницьких зникнень, на яку посилається позивач у позові, то вона була ратифікована Україною лише у 2015 році.

Також колегія суддів приймає до уваги, що статтею 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» для осіб, які відбували покарання у

вигляді позбавлення волі або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до статті 1 цього Закону, встановлена грошова компенсація. Але при цьому вказана ж норма права чітко встановлює, що виплата компенсації спадкоємцям не проводиться, крім випадків, коли компенсація була нарахована, але не отримана реабілітованим.

Крім того, у Преамбулі до вказаного Закону зазначено, що Верховна Рада України засуджує репресії і відмежовується від терористичних методів керівництва суспільством. При цьому позивач жодним чином не обґрунтував, чому даний позов пред'явлено саме до Кабінету Міністрів України.

При таких обставинах Лисичанський міський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, будь-яких належних доказів на підтвердження своїх доводів апелянт суду не надав, тому судом першої інстанції постановлене правильне по суті і справедливе рішення.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст.ст.304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 314-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: