Справа № 146/1166/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"04" листопада 2016 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.,

при секретарі Бойко Т.Є.,

представників ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Томашполі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

6 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 грошові кошти за договором позики в сумі 10000 грн .

Даний позов обґрунтований наступним.

18 лютого 2014 року позивач ОСОБА_3 передав в якості позики ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 10000 грн. В свою чергу ОСОБА_4 написала розписку, предметом якої було передання їй грошових коштів розміром 10000 грн.

Оскільки в даному договорі позики не було зазначено строки повернення грошових коштів позичальника, 8 липня 2016 р. боржнику було направлено письмову вимогу про повернення коштів, однак станом на 2 вересня 2016 р. відповідачка не повернула зазначеного боргу, тому з даним позовом позивач вимушений звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім цього ОСОБА_3 пояснив, що земельною ділянкою, зазначеною у розписці, він не користувався і ніякого договору оренди земельною ділянкою з ОСОБА_4 не укладав. Кошти, вказані у розписці, він передав відповідачці за два рази по 5000 гривень, а саме: спочатку він дав їй позику в сумі 5000 грн, а приблизно через тиждень при свідках ще 5000 грн, про що відповідачкою в той день була підписана розписка про позику у позивача 10000 грн. Сама розписку писати ОСОБА_4 відмовилась пояснивши, що їй важко писати, тому під її диктовку розписку написала невістка позивача-Бездомна Ю.Г., а відповідачка, ознайомившись з нею, лише розписалась в присутності двох свідків, а саме: сина позивача-Бездомного В.І. та співмешканця відповідачки, прізвища та імені якого на даний час не памятає Відповідачка просила у позивача позичити їй десять тисяч гривень на купівлю будинку. Вказані кошти передавались також в присутності сестри відповідачки- Мадонової ОСОБА_2, яка проживає в Крижопільському районі.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, оскільки ніяких грошей у відповідача вона в борг не брала, та пояснила, що ОСОБА_3 користувався земельною ділянкою, належну їй на підставі державного акту, яку вона зазначила у розписці, за що мав заплатити їй 10000 грн. Дані кошти він передавав частинами, а саме сплачував їй кошти- в 2013 році-4000 гривень, в 2014 році-3000 гривень, в жовтні 2014 року-3000 гривень. Коли на заправці в смт.Томашпіль позивач передавав їй останню суму в розмірі 3000 грн, то відповідачка підписала якийсь наданий позивачем документ, однак перед цим його не читала і з його змістом її ніхто не ознайомив. В подальшому ОСОБА_4 до своїх пояснень доповнила, що в наданому їй документі мова йшла про 10000 грн, які вона отримала від позивача за користування земельною ділянкою, однак розписка вже була кимось написана і будь-яких свідків на заправці при підписанні розписки не було.

Наприкінці розгляду справи по суті відповідачка ОСОБА_4 визнала, що вказану в позовній заяві суму грошей вона планувала повернути та згодна, що має це зробити, однак в строк, не раніше як через півроку за те, що належну їй земельну ділянку вона забрала у позивача та у 2014 році передала в користування іншій особі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 24 вересня 2014 року ОСОБА_4 підписала розписку про те, що взяла в займи 10000 гривень у ОСОБА_3 та закладає свою земельну ділянку (пай) серії ВН № 170864 від 8 квітня 2003 року (а.с.6, 32).

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Як слідує зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ст. 1049 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частина 2 статті 1047 ЦК України містить чітке визначення щодо документів, які можуть підтверджувати укладання договору позики: розписку або інший подібний борговий документ (акт передання та прийняття, тощо). Борговий документ має підтверджувати дві обставини: по-перше, факт отримання боржником грошей; по-друге, точно визначений строк повернення грошей позичальником. Обов'язковим реквізитом боргового документа є власноручний підпис боржника (позичальника), а факультативними - дата, місце видачі.

Згідно із ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян

Враховуючи суму позики (10000 грн), тому договір позики був укладений у формі розписки, яка була підписана сторонами у справі. Факт підпису розписки був визнаний в судовому засіданні самою ОСОБА_4

Отже, підсумовуючи вищенаведене та відповідно до вимог ст. ст. 208, 1047 ЦК України договір позики у даному випадку обов'язково необхідно було вчинити у письмовій формі, оскільки розписка чи інший борговий документ засвідчив факт отримання грошей або речей позичальником.

8 липня 2016 р. боржнику ОСОБА_4 було направлено ОСОБА_3 письмову вимогу про повернення коштів (а.с.7), однак відповідачкою кошти повернуто не було. Проти надсилання вказаної вимоги відповідачка не заперечувала.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно вимог ст. 58 ЦПК України неналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, саме розпискою чи іншим борговим документом за вказаним договором позики за нормами матеріального закону, а не іншими засобами доказування, підтверджується передання грошей за договором позики та отримання їх позичальником, в якій зазначено дату повернення позики із виправленнями без зазначення правдивості виправлення, а тому дана розписка не може братись до уваги, як належний доказ.

Під час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами, на час звернення до суду, відповідачка не виконала взяті на себе зобовязання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернула.

Таким чином, неналежне виконання відповідачкою ОСОБА_4 умов договору позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена як умовами укладеного між сторонами договору, так і вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК Україно, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім право чином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того є роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Оскільки судом встановлено і доведено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошей в сумі 10000 гривень, ОСОБА_4 власноручно підписала розписку про отримання грошей, суму боргу на час звернення до суду ОСОБА_3 не повернула, в судовому засіданні відповідачка погодилася, що повинна повернути отримані нею кошти, а посилання відповідачки та її представника на те, що договір позики не укладався та кошти ОСОБА_4 були передані як плата за користування належною їй земельною ділянкою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підтверджені жодними належними доказами, тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованим та такими, що підлягають до задоволення.

Крім того, позивачем ОСОБА_3 в позові ставиться питання про стягнення з відповідачки ОСОБА_4 на його користь понесені судові витрати.

Як вбачається із квитанції про сплату судового збору, ОСОБА_3 при поданні позову до суду було оплачено судовий збір в розмірі 551,20 гривень (а.с.1).

Згідно розрахунку витрат на правову допомогу та квитанції № 19/10/16, загальні витрати на правову допомогу становлять 3000 гривень (а.с.24-25).

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позивачем доведено оплату позовної заяви судовим збором в розмірі 551,20 гривень та понесені витрати на правову допомогу, тому суд вважає позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_4 на його користь понесених витрат обґрунтованими, які підлягають до задоволення.

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України та враховуючи факт наявності у позивача оригіналу розписки, а також відсутністю будь яких інших доказів сплати по договору позики відповідачем боргу, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають до повного задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.545, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57, 88, 212, 213, 218, 223, 224- 226, 233 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення коштів за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт серія АВ 179600, виданий Томашпільським РВ УДМС України у Вінницькій області 6 листопада 2001 р. на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 грошові кошти за договором позики в сумі 10000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в сумі 3551,20 грн (три тисячі пятсот пятдесят одну гривню 20 копійок), що складаються із сплати судового збору та витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 9 листопада 2016 року.

Суддя: ОСОБА_5