У Х В А Л А

13 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Н.П..,

розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року в справі за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, товариства з обмеженою відповідальністю «Лотос» про скасування рішень виконавчого комітету, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 24 грудня 2013 року позовні вимоги заступника прокурора Київської області задовольнив.

Апеляційний суд Київської області рішенням від 14 грудня 2015 року скасував рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2013 року та ухвалив нове рішенням, яким відмовив у задоволенні позову заступника прокурора Київської області в інтересах держави.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 28 березня 2016 року відмовив Першому заступнику прокурора Київської області у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У липні 2016 року до Верховного Суду України звернувся заступник Генерального прокурора України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 257, 267, пункту 4 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи свої доводи заявник послався на постанову Вищого господарського суду України від 26 квітня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 22 квітня й 16 грудня 2015 року, а також 18 травня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції зазначив про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права. При цьому суд виходив з того, що наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивачем пропущено без поважних причин. Дія Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки цей Закон прийнято після спливу позовної давності.

Вищий господарський суд України в постанові від 26 квітня 2016 року, наданій заявником на підтвердження підстави для перегляду судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, скасував судові рішення судів попередніх інстанцій та прийняв нове рішення, яким позовні вимоги позивача про витребування майна задовольнив. При цьому суд виходив з того, що положення про позовну давність до заявлених вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються, а позов прокурора до добросовісного набувача про витребування майна, яке вибуло із володіння територіальної громади поза її волею, на підставі статті 388 ЦК України є правомірним.

У судовому рішенні, наданому заявницею на підтвердження підстави для перегляду, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Крім того, зазначену постанову прийнято в справі з іншим предметом і підставами позову, ніж у справі, яку просить переглянути заявник.

У постанові від 22 квітня 2015 року (справа № 6-209цс14) Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що вирішення судом справ здійснюється на підставі актів цивільного законодавства, які є чинними на час виникнення спірних правовідносин (стаття 58 Конституції України, стаття 5 ЦК України). У разі заявлення стороною у спорі про застосування позовної давності до правовідносин, які на час їх виникнення, регулювалися нормами матеріального права, до яких згодом внесені зміни, вважається, що застосуванню підлягає та норма права, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, що є підставою для відмови для задоволення заяви про застосування позовної давності щодо таких правовідносин.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510цс15) викладено правовий висновок про те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року (справа № 6-3079цс15) зазначено, що судове рішення суду касаційної інстанції у справі, яка переглядалась, відповідає правовому висновку щодо застосування пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України, викладеному в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (справа № 6-68цс15) і який стосувався правовідносин, що виникають з оскарження державою правових актів органів державної влади, та ґрунтувався на тому, що держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Висновок суду касаційної інстанції в ухвалі, яку просить переглянути заявник, не суперечить правовим висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву заступника Генерального прокурора України обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, товариства з обмеженою відповідальністю «Лотос» про скасування рішень виконавчого комітету, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов'язання вчинити дії за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук