АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 639/1677/16-ц Головуючий суддя І інстанції Труханович В.В.
Провадження № 22-ц/790/5615/16 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: «житлові правовідносини»
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Доля О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, мотивуючи який зазначила, що на підставі договору дарування від 10 грудня 2012 року їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. У вказані квартирі проживає вона, її неповнолітній сина та колишній чоловік ОСОБА_2, шлюб з яким розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року.

Посилаючись на те, що відповідач витрат на утримання житлового приміщення та надані комунальні послуги не здійснює, систематично порушує правила співжиття, влаштовуючи сварки та навіть бійки, а її неодноразові звернення до правоохоронних органів з цього приводу виявились безрезультатними, порушення відповідачем правил співжиття роблять неможливим для неї та її дитини, яка є інвалідом, проживання з ним в одній квартирі, ОСОБА_1 просила на підставі ст. 116 ЖК України виселити ОСОБА_2 із належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального чи процесуального права, які

призвели до неправильного вирішення питання, просила рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до того ж суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надала належних доказів про систематичність порушення правил співжиття з боку відповідача, які роблять неможливим для проживання з ним в одній квартирі, у звязку з чим відсутні передбачені ст. 116 ЖК України підстави для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Проте погодитися з такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх без повного та всебічного зясування дійсних обставин справи та належної правової оцінки зібраних у справі доказів.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 10 грудня 2012 року належить на праві власності ОСОБА_1

У вказаній квартирі мешкає позивачка, іі колишній чоловік ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом 2 групи.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом.

Звертаючись до суду з позовом про виселення, позивачка свої вимоги обґрунтувала ст. 116 ЖК України.

Згідно зі ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, тощо.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач систематично порушує правила співжиття, створює позивачці неможливі умови для проживання. У звязку з зазначеним вона неодноразово була змушена звертатися до органів внутрішніх справ.

Так, 06 липня 2015 року до Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області зверталась ОСОБА_4, яка повідомила про те, що 03 липня 2015 року ОСОБА_2, знаходячись в квартирі ОСОБА_1, влаштував сварку з останньою та її сином.

22 жовтня та 26 грудня 2015 року ОСОБА_1 зверталась до Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області із заявами про вжиття заходів до ОСОБА_2, який влаштував сварки, погрожував фізичною расправою, вдарив. Згідно з висновками дільничного інспектора міліції Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 29 жовтня та 29 грудня 2015 року опитаний ОСОБА_2 пояснив, що дійсно висловлювався брутальною лайкою, погрожував фізичною расправою, вдарив ОСОБА_1 по нозі. З ОСОБА_2 було проведено профілактичну бесіду, попереджено про недопущення насильства в сімї.

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КпАП, звільнено від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КпАП України.

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 лютого 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КпАП, накладено стягнення у виді 30 годин громадських робіт.

З відповідними заявами до органів внутрішніх справ ОСОБА_1 зверталася також 17 січня та 20 серпня 2016 року, що підтверджується висновками дільничного інспектора міліції Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 28 січня та 30 серпня 2016 року.

Крім того, згідно з висновком фахівця з питань судово-медичної експертизи КЗОЗ «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 277 від 25 березня 2016 року у ОСОБА_1 маються легкі тілесні ушкодження, отримані з її слів 25 березня 2016 року в ході сварки з ОСОБА_5

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував, належної правової оцінки наданим позивачкою доказам всупереч вимогам ст. 212 ЦПК України не дав, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених ст. 116 ЖК України підстав для виселення відповідача.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1 157 грн. 52 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 157 грн. 52 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді