Номер провадження: 22-ц/785/5877/16
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно за законом, третя особа Садове товариство «Шляховик»,

встановила:

20 травня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на спадкове майно за законом, а саме: садовий будинок літ. «А» (площею 28, 9 кв.м.), веранду літ. «а», вбиральню літ. «Б» (площею 1,2 кв.м.), розташованих на земельній ділянці площею 494 кв.м. в садовому товаристві «Шляховик» за адресою: АДРЕСА_1, власниками яких були її батько ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та матір - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що після смерті її батьків відкрилась спадщина на садовий будинок літ. «А» (площею 28, 9 кв.м.), веранду літ. «а», вбиральню літ. «Б» (площею 1,2 кв.м.), розташовані на земельній ділянці площею 494 кв.м. в садовому товаристві «Шляховик» за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, позивач зазначила, що нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що у нотаріальну контору необхідно надати правовстановлюючі документи на спадкове майно, яких у неї немає, так як батьками не було оформлено свою власність.

Представник відповідача СТ «Шляховик» та відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, разом з тим звернулись до суду з заявами про визнання позову та про розгляд справи у їх відсутність (а.с.25,27).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ні спадкоємцю ОСОБА_6, ні ОСОБА_7, які були батьками позивача ОСОБА_3, та які померли, відповідно ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2, садовий будинок літ. «А» (площею 28, 9 кв.м.), веранда літ. «а», вбиральня літ. «Б» (площею 1,2 кв.м.), які розташовані на земельній ділянці площею 494 кв.м. в садовому товаристві «Шляховик» за адресою: АДРЕСА_1, на праві власності не належали, а тому не можуть бути успадковані (далі - спірне нерухоме майно).

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, оскільки зазначені обставини підтверджуються наявними у справі доказами та підтверджені сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Встановленим також вважається те, що позивач ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті батька, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.07.2003 року (а.с.10), а потім після смерті матері, оскільки проживала разом з нею на час відкриття спадщини. Перелік спадкового майна наступний: 1/4 частина квартири під АДРЕСА_2, та 42 простих іменних цінних паперів ВАТ «Альбатрос» міста Одеси.

Спірним в даному випадку є те, чи може суд визнати за позивачкою право власності на спірне нерухоме майно, яке не увійшло до складу спадщини, оскільки на нього відсутні правовстановлюючі документи, однак її батько за життя володів цим майном, на чому наполягала позивачка.

Так, за твердженням позивача у 1967 році її батьку ОСОБА_6 на підставі рішення групкома «Доррембуд» № 13 від 21 червня була надана в користування земельна ділянка НОМЕР_1 в районі будинку відпочинку письменників. На вказаній земельній ділянці в 1967 році батьки побудували садовий будинок літ. «А», веранду літ. «а», а в 1990 році - вбиральню під літ. «Б», повідомила, що правовстановлюючі документи не були оформлені, так як не були на той час потрібними. Вказане і стало підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

За змістом ст. 529 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, який був чиним на час смерті батька позивача, та у відповідності ст. 1218 ЦК України, який вступив в дію з 01.01.2004 року, який був чинним на час смерті матері позивачки, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Тобто, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності на це майно в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом ч.4 ст.3 цього Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Як вбачається з матеріалів справи, на час побудови спірного житлового будинку - 1967 рік, питання державної реєстрації права власності на нерухоме майно регулювалося Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, що передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, спадщина після смерті батька позивачки - ОСОБА_6, відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1, коли був чинним ЦК УРСР, в редакції 1963 року.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.07.2003 року, про що йшлося вище, спірне нерухоме майно до складу спадщини не увійшло, оскільки на нього спадкодавцем не було оформлено жодних правовстановлюючих документів.

Зазначені обставини повністю підтвердила позивач та апелянт ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції. Крім того, вона пояснила, що на будівництво садового будинку, веранди та вбиральні її батьками не було отримано ні відповідного дозволу, ні проекту на виконання будівельних робіт, ні висновку щодо відповідності здійсненого будівництва будівельним нормам та правилам.

Також апелянт зазначила, що на даний час вказані будівлі є ветхими і потребують знесення. Натомість вона вважає здійснити на цьому місці будівництво нового садового будинку.

Саме з цією метою вона бажає, щоб суд визнав за нею право власності на спірне нерухоме майно.

Однак, враховуючи, що спірний садовий будинок, веранда та вбиральня збудована її батьками самочинно, ними не було отримано ні відповідного дозволу, ні проекту на виконання будівельних робіт, ні висновку щодо відповідності здійсненого будівництва будівельним нормам та правилам, крім того на даний час є ветхим, то у суду відсутні правові підстави для визнання за позивачкою права власності на вказане спірне майно.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на даний час апелянт ОСОБА_3 прийнята в члени садового товариства «Шляховик» та їй виділена в довгострокове користування земельна ділянка НОМЕР_1, площею 494 кв.м., яка раніше виділялась її батьку - ОСОБА_6, та на якій самочинно збудовано спірне нерухоме майно, що підтверджується довідкою голови правління САТ «Шляховик» ОСОБА_8 від 27.06.2016 року (а.с.58).

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що спірне нерухоме майно збудовано самочинно і є ветхим, користувач земельної ділянки, на якому воно збудовано, тобто апелянт ОСОБА_3 у відповідності до Статуту СТ «Шляховик» може отримати відповідний дозвіл на здійснення будівництва садового будинку, після попереднього знесення ветхої самочинної будівлі, та в подальшому отримати відповідні документи на новозбудований садовий будинок в позасудовому порядку.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко