У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

МазурЛ.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до дочірнього сільськогосподарського підприємства «Відродження» товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Русь Газ» про звернення стягнення на заставне майно, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 5 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 16 грудня 2009 року між ним та дочірнім сільськогосподарським підприємством «Відродження» товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Русь Газ» (далі - ДСП «Відродження» ТОВ «Київ Русь Газ») укладено договір застави. Предметом укладеного договору є забезпечення вимоги ОСОБА_3, що випливають з договорів поворотної фінансової допомоги, які були укладені у період з 3 березня 2010 року по 3 січня 2011 року між ним та ДСП «Відродження» ТОВ «Київ Русь Газ» на загальну суму 1 057 132 грн 05 коп. Згідно з актом прийому передачі від 13 січня 2011 року майно, яке було предметом застави, передано від ДСП «Відродження» ТОВ «Київ Русь Газ» ОСОБА_3

У зв'язку з невиконанням відповідачем обов'язків, згідно із договорами поворотної фінансової допомоги та початком провадження про банкрутство відповідача ОСОБА_3 просив у рахунок погашення заборгованості за договорами про поворотну фінансову допомогу звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу заставного майна ОСОБА_3 з укладенням від імені відповідача договору купівлі продажу будь - яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям транспортних засобів, що є предметом застави, з обліку в органах Державної автоінспекції України, а також наданням ОСОБА_3 всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 5 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що у договорі застави відсутня одна із істотних умов, а саме: відсутній розмір забезпечених заставою вимог, тому вказаний договір не є укладеним і не тягне за собою будь-яких правових наслідків, у тому числі звернення стягнення на майно.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 16 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ДСП «Відродження» ТОВ «Київ Русь Газ» підписано договір застави, за умовами п. 1.1 якого останній забезпечує виконання вимог, що витікають з договорів поворотної фінансової допомоги, які будуть укладені протягом 2010 - 2011 років, тобто у майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту тощо. У договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про заставу»).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно із п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору тощо).

Суди дійшли висновку про те, що досягнення угоди про розмір забезпечених заставою вимог, що можуть виникнути у майбутньому, є істотною умовою такого договору застави, а за її відсутності договір є неукладеним і не тягне правових наслідків.

Проте не було звернуто уваги на те, що згідно із п. п. 1.1, 1.3 договору застави від 16 грудня 2009 року цей договір забезпечує вимоги заставодержателя, що витікають із договорів поворотної фінансової допомоги, які укладені та будуть укладатися протягом 2010-2011 року між заставодержателем та заставодавцем. Предмет застави оцінюється сторонами в сумі 1 млн грн.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій оцінювали договір застави як правову природу для звернення стягнення на майно, а не вирішували питання про дійсність чи недійсність (правомірність) вказаного договору. При цьому судами не було звернуто уваги на те, що сторони договору застави узгодили, що умовами договору застави заставою забезпечуються вимоги, які виникатимуть у майбутньому, сторонами дотримано положення ст. 3 Закону України «Про заставу» та узгоджено розмір забезпечення майбутніх вимог, предмет застави оцінюється сторонами в сумі 1 млн грн.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову є передчасним.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 5 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана