Справа № 449/431/12 Головуючий у 1 інстанції: Савчак А.В.
Провадження № 22-ц/783/3009/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Берези В.І., Бойко С.М.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, який діє у своїх інтересах та як представник відповідача ОСОБА_4 і їх представника ОСОБА_5, представника відповідача виконавчого комітету Перемишлянської міської ради Перемишлянського району Львівської області ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 23 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчого комітету Перемишлянської міської ради Перемишлянського району Львівської області; третя особа Управління Держкомзему у Перемишлянському районі Львівської області про визнання договору дарування садиби та Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, звільнення самовільно захопленої частини земельної ділянки,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд поновити йому пропущений з поважних причин строк для звернення до суду з даним позовом, визнати незаконним рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської Ради народних депутатів № 71 від 19.09.1984 року «Про закріплення земельної ділянки за будинковолодінням № 8 по вул. Шкільна в м. Перемишляни», визнати незаконним Державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ № 247, виданий 18.05.1995 року Перемишлянською міською Радою народних депутатів на імя відповідача ОСОБА_7, визнати недійсним у звязку з нікчемністю договір дарування садиби, укладений 09.03.2004 року між відповідачем ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_8; зобовязати відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку по вул. Шкільна, 10 у м. Перемишляни, звільнивши самовільно захоплену ними частину присадибної земельної ділянки площею 47 кв. м., межа якої була зміщена внаслідок прийняття незаконного рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської Ради народних депутатів, котре оскаржується, зобовязати відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 привести у первинний до забудови житлового будинку № 8 вулиці Шкільної у м. Перемишляни стан земельну ділянку, котра належить до земель комунальної власності шляхом демонтажу чотирьох самовільно вбудованих господарських споруд, позначених на їхньому плані під літерами «КЖ», «КН», «Н», «Н».

В обґрунтування уточненого позову покликається на те, що відповідач ОСОБА_4 у період з 1959 року по 1984 рік самовільно захопив земельну ділянку площею 1236 кв. м., яку почав використовувати разом із уже належною його сімї з 1959 року на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування земельною ділянкою площею 930 кв. м. (а фактично 600 кв. м.), розташовану по вул. Шкільна, 8 у м. Перемишляни. Самовільно захоплену ним із земель комунальної власності земельну ділянку відповідач ОСОБА_4 засадив плодовими деревами і збудував на ній чотири господарські будівлі, позначені на технічному плані літерами «КЖ», «КН», «Н», «Н».

Зазначає, що після такого захоплення землі і будівництва на ній вказаних господарських будівель він не може належно використовувати існуючий до його господарства проїзд.

Незважаючи на таку обставину, виконавчий комітет Перемишлянської міської Ради народних депутатів своїм рішенням № 71 від 19.09.1984 року, котре оскаржується, незаконно закріпив за відповідачем ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1836 кв. м., тобто із самовільно захопленою землею, без обладнання до такої земельної ділянки окремого проїзду, а той проїзд, що існує, знаходиться на відстані менше трьох метрів від його житлового будинку, а, відтак, використання такого створює відповідні перешкоди загрозу руйнуванню майна.

Вказує, що поняття «закріплення» землі у діючому на час прийняття оскаржуваного рішення законодавстві не існувало, а розмір землі, котра могла бути «надана» у міських населених пунктах, становив не більше 1000 кв. м. З цих підстав і просить таке рішення визнати незаконним.

Зазначає також про те, що на початку 1990-тих років відповідач ОСОБА_4 самовільно захопив ще 47 кв. м. землі за рахунок існуючого спільного проїзду між їхніми домоволодіннями.

Крім того, відповідач ОСОБА_4 18.05.1995 року на підставі рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської Ради народних депутатів № 147 від 09.03.1995 року отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану по вул. Шкілльна, 8-а у м. Перемишляни, площею 850 кв. м. із цільовим призначенням ведення особистого підсобного господарства. На іншу частину земельної ділянки відповідного правовстановлюючого документа не виготовлено.

09.03.2004 року відповідач ОСОБА_4 відчужив своєму синові ОСОБА_8 садибу, що складалася з житлового будинку по вул. Шкільна, 8-а у м. Перемишляни та господарських будівель, розташованих на земельній ділянці площею 850 кв. м. за тією-ж адресою, про що уклав договір дарування садиби. Разом з тим, він вважає, що такий договір підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідач ОСОБА_4 ніколи не проживав за такою адресою, яка вказана у договорі, а у самому договорі зроблена помилка у частині зазначення підстави одержання у власність житлового будинку, зокрема дати виготовлення відповідного свідоцтва 07.05.1966 року замість 07.05.1996 року. Крім того, адреса відчужуваної земельної ділянки площею 850 кв. м. вул. Шкільна, 80-а, хоча у рішенні про надання такої зазначена адреса вул. Шкільна, 8.

Незважаючи на вищевикладене, відповідачі надалі чинять йому перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки у вигляді загального проїзду, що, з-поміж іншого, унеможливлює йому виготовити на своє імя Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Оскаржуваним рішенням від 23 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЛВ № 247, виданий 18.05.1995 року Перемишлянською міською Радою народних депутатів ОСОБА_4. Стягнено з ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчого комітету Перемишлянської міської ради Перемишлянського району Львівської області солідарно на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати у справі у розмірі 22 гр н.

Додатковим рішенням від 10 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зобовязання відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою по вул. Шкільна, 10 у м. Перемишляни та звільнення самовільно захопленої частини земельної ділянки площею 47 кв. м., межа якої була зміщена внаслідок прийняття виконавчим комітетом Перемишлянської міської Ради народних депутатів рішення № 71 від 19.09.1984 року, а також приведення земельної ділянки у попередній перед забудовою житлового будинку № 8 по вул. Шкільна у м. Перемишляни стан шляхом демонтажу чотирьох самовільно збудованих господарських споруд відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням від 23 лютого 2016 року, позивач ОСОБА_9 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. Додаткове рішення від 10 травня 2016 року позивачем не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення у частині позовної вимоги про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської Ради народних депутатів № 71 від 19.09.1984 року «Про закріплення земельної ділянки за будинковолодінням № 8 по вул. Шкільна в м. Перемишляни» не врахував вимоги ст. 88 ЗК Української РСР (в редакції 1983 року) щодо площ можливого надання земельних ділянок у містах і, як наслідок, дійшов хибного висновку у цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги у частині усунення перешкод в користуванні присадибною ділянкою, котра знаходиться по вул. Шкільна, 10 в м. Перемишляни, суд перший інстанції помилково зазначив, що у користуванні апелянта знаходиться земельна ділянка площею 0,1476 га., однак, його присадибна ділянка огорожена по периметру та він фактично користується лише площею 0,1030 га., оскільки таке не у повній мірі відповідає дійсності. При цьому, суд не встановив фактичного захоплення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільного заїзду площею 47 кв. м., хоча таке має місце.

Звертає увагу на те, що рішенням Перемишлянської міської ради Перемишлянського району Львівської області № 345 від 23.12.1999 року йому було передано у приватну власність присадибну земельну ділянку, площею, 0,1030 га. по вул. Шкільна, 10 у м. Перемишляни, і така земельна ділянка перебуває у його законному володінні та користуванні по даний час. Вона огороджена по периметру у наведеному розмірі. Натомість суд вказав про неврахування ним значної площі земельної ділянки з північної і західної

сторони, якою він нібито користується.

Зазначає, що ОСОБА_8, правонаступником якого є відповідач ОСОБА_3, став власником домоволодіння та земельної ділянки по вул. Шкільна, 8-а у м. Перемишляни незаконно, так як рішення про присвоєння вказаним обєктам нерухомого майна такої адреси не приймалось, як і не проводилось реального розподілу господарства на дві окремі частини - № 8 та № 8-а по вул. Шкільна у м. Перемишляни. Ще посилається на ту обставину, що чотири господарські будівлі на такій земельній ділянці збудовані відповідачами самовільно, так як такі знаходяться за межами наданої їм земельної ділянки.

З тих-же підстав не може залишатися дійсним і договір дарування присадиби від 09.03.2004 року, який підлягає визнанню недійсним у звязку із його нікчемністю в силу допущення грубих помилок.

Просить рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 23 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі вірно встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що починаючи 1959 року відповідач ОСОБА_4 користувався земельною ділянкою у м. Перемишляни по вул. Шкільна, 12 (на даний час вул. Шкільна, 8), яка була виділена останньому під забудову. У тому-ж році відповідач ОСОБА_4 уклав з компетентним органом місцевої влади договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку площею 600 кв. м..

Такий будинок відповідачем ОСОБА_4 збудовано у 1964 році, що підтверджується копією акта про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 17.03.1964 року. У свою чергу, реєстраційне посвідчення на новозбудований індивідуальний будинок отримано останнім 07.05.1968 року.

У лютому 1974 року відповідач ОСОБА_4 отримав дозвіл компетентних служб на будівництво сараю на власній земельній ділянці з погодженням місця його розташування, котрий у подальшому було збудовано.

Рішенням виконавчого комітету Перемишлянської міської Ради народних депутатів № 71 від 19.09.1984 року, котре є предметом спору, за будинковолодінням № 8 по вул. Шкільна у м. Перемишляни закріплено земельну ділянку площею 1836 м. кв. згідно плану, більшу частину якої займав фруктовий сад, а рішенням виконавчого комітету Перемишлянської міської Ради народних депутатів № 250 від 13.08.1987 року відповідачу ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво гаражу на вказаній земельній ділянці, з погодженням такого будівництва з районною архітектурою.

У свою чергу, у 1988 році відповідачем ОСОБА_4 у встановленому порядку, з отриманням необхідних дозвільних документів, переобладнано вже раніше збудований сарай під літню кухню.

Такий стан речей існував до 1995 року.

У 1995 році відповідачу ОСОБА_4 надано у власність земельну ділянку площею 1033 кв. м. у м. Перемишляни по вул. Шкільна, 8, для використання під присадибу, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 246, виданого Перемишлянською міською Радою народних депутатів 18.05.1995 року. Тоді-ж, відповідачу ОСОБА_4 надано у власність земельну ділянку площею 850 кв. м. у м. Перемишляни по вул. Шкільна, 8-а, для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 247, виданого Перемишлянською міською Радою народних депутатів 18.05.1995 року.

Таким чином, у сукупності розмір земельної ділянки у м. Перемишляни по вул. Шкільна, 8 Шкільна, 8-а, становив 1883 кв. м..

З приводу розподілу згаданої вище земельної ділянки і присвоєння її частині окремого адресного номера, судом встановлено наступне.

Рішенням виконавчого комітету Перемишлянської міської Ради народних депутатів Перемишлянського району Львівської області № 76 від 17.02.1995 року вже відповідачу ОСОБА_3 із належної відповідачу ОСОБА_4 земельної ділянки виділено 900 кв. м. (а фактично у натурі 850 кв. м.), котра включала в себе згадані вище лютню кухню і гараж, а також одночасно відповідачу ОСОБА_4 надано дозвіл на реконструкцію такої літньої кухні під житловий будинок, а виділеній земельній ділянці у цілому присвоєно адресний номер вул. Шкільна, 8-а.

У матеріалах справи наявний наданий відповідачем ОСОБА_3 план земельних ділянок відповідача ОСОБА_4, з якого вбачається, у який саме спосіб така земельна ділянка була розділена на дві і такий схематичний план сумнівів у суду не викликає.

Встановлено, що літню кухню під житловий будинок реконструйовано із введенням обєкта в експлуатацію у 1995 році. Роботи проводились відповідачем ОСОБА_4. Рішенням виконавчого комітету Перемишлянської міської Ради народних депутатів Перемишлянського району Львівської області № 233 від 30.04.1996 року затверджено акт про закінчення будівництва із подальшою видачею відповідачу ОСОБА_4 свідоцтва на право власності на новозбудований обєкт нерухомого майна. Таке свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок відповідачу ОСОБА_4 було видане 07.05.1996 року, котре у подальшому і було взяте до уваги приватним нотаріусом Перемишлянського нотаріального районного округу ОСОБА_10 при посвідченні 09.03.2004 року оспорюваного договору дарування садиби, що розташована за адресою: м. Перемишляни, вул. Шкільна, 8-а. Також при посвідченні вказаного договору дарування садиби нотаріусом взято до уваги й вже згаданий вище Державний акт серії ЛВ № 247 на право приватної власності на земельну ділянку площею 850 кв. м. у м. Перемишляни по вул. Шкільна, 8-а, із цільовим призначенням ведення особистого підсобного господарства, котрий був виданий відповідачу ОСОБА_4 ще 09.03.1995 року.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання вказаного вище правочину недійсним, так як дарувальник станом на 09.03.2004 року мав право відчужити належне йому нерухоме майно житловий будинок та земельну ділянку у вигляді садиби за вказаною адресою і таке право підтверджувалось відповідними правовстановлюючими документами. Наведені у позові факти щодо реєстрації постійного місця проживання відповідача ОСОБА_8 за іншою адресою, аніж та, котра вказана в оспорюваному договорі, а також щодо помилки у зазначенні дати видачі свідоцтва на право власності на будинок у такому договорі, не можуть служити підставами для визнання договору дарування садиби недійсним й обґрунтовано не взяті судом першої інстанції до уваги.

Разом з тим, колегія суддів вважає достатньою підставою для визнання вказаного вище Державного акта на право приватної власності на землю недійсним ту обставину, що такий виданий на підставі рішення виконавчого комітету Перемишлянської сільської Ради народних депутатів №147 від 09.03.1995 року, яким, у свою чергу, відповідачу ОСОБА_4 надано у власність земельну ділянку площею 836 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства у м. Перемишляни по вул. Шкільна, 8. Натомість оскаржуваним Державним актом на право приватної власності на землю відповідачу ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 850 кв. м., розташовану у м. Перемишляни, 8-а, що суперечить документу, на підставі якого такий видавався. Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про визнання вказаного Державного акта на право приватної власності на землю недійсним, так як фактично відсутня правова підстава для його видачі.

Судом також вірно взято до уваги рішення Перемишлянського районного суду Львівської області, ухвалене 02.06.2014 року у цивільній справі № 2-617/11 р., яке, після його оскарження в апеляційному та касаційному порядку, 30.06.2015 року набрало законної сили і яким встановлено ту обставину, що межі наданої позивачу суміжної з відповідачами земельної ділянки у м. Перемишляни по вул. Шкільна, 10 у натурі (на місцевості) не виносились, а правовстановлюючий документ на таку земельну ділянку не було виготовлено.

В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.

Виходячи з того, що участь у даній справі беруть ті-ж особи, котрі брали участь у розгляді вказаної вище справи, то наведені у рішенні суду від 02.06.2014 року у справі № 2-617/11 р. доказуванню не підлягають, є встановленими.

Аналіз вищенаведеного у сукупності свідчить про те, що лише з 1995 року, із прийняттям органом місцевого самоврядування відповідних рішень та виготовленням відповідачами правовстановлюючих документів на земельні ділянки, розташовані у м. Перемишляни по вул. Шкільній, 8 та 8-а., такі вперше фактично були визначені та сформовані відповідно до існуючого на той час земельного законодавства, із винесенням меж у натурі, у тому числі і по відношенню до спільного проїзду. Такі факти аж ніяк не свідчать про порушення прав позивача на користування спільним проїздом, як і про самовільне захоплення відповідачами частини земельної ділянки. Щодо демонтажу чотирьох самовільно вбудованих господарських споруд, позначених у технічному плані під літерами "КЖ" , "КН", "H" та "H", то встановлено, що такі були збудовані (реконструйовані) та належним чином введені в експлуатацію на наданій відповідачу ОСОБА_4 із земель комунальної власності земельній ділянці і це підтверджується матеріалами справи.

Відтак, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду щодо відмови у позові у частині усунення позивачу перешкод у користуванні проїздом, звільнення самовільно захопленої частини земельної ділянки площею 47 кв. м., а також приведення земельної ділянки у попередній стан шляхом демонтажу чотирьох самовільно збудованих господарських споруд, оскільки матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наведених вище обставин і порушення прав позивача.

Відсутні також і підстави для визнання незаконним рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської Ради народних депутатів № 71 від 19.09.1984 року, так як вірно встановлено, що закріплюючи за відповідачем ОСОБА_4 земельної ділянки площею 1836 кв. м., орган місцевого самоврядування не визначив її цільове призначення у повному розмірі для житлового будівництва. Безпідставним є і посилання позивача на норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», так як станом на дату прийняття оскаржуваного рішення норми такого закону не діяли. Натомість, як уже йшлося вище, земельні ділянки із виготовленням на них правовстановлюючих документів та винесенням меж земельних ділянок у натурі, надані відповідачу ОСОБА_4 у 1995 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 23 лютого 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 23 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_11