УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_4 на рішення та дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_5,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця, під час розгляду якої неодноразово змінював підстави її подання, та посилався на те, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (далі - ВПВР ДВС України) від 04 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-12, виданого Іванківським районним судом Київської області 11 квітня 2012 року поза межами строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, оскільки рішення суду, на виконання якого його було видано, набрало законної сили 29 листопада 2011 року, а тому відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» такий строк закінчився 29 листопада 2012 року.

Крім того вказав, що у зазначеному виконавчому листі не вказано індивідуальний ідентифікаційний номер боржника або серія та номер паспорта, а тому він не міг бути прийнятий до виконання, оскільки не відповідав вимогам п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на вказане, ОСОБА_4 просив визнати неправомірною вказану постанову про відкриття виконавчого провадження від 04 квітня 2014 року та зобов'язати старшого державного виконавця ВПВР ДВС України усунути порушення.

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 08 травня 2015 року скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця ВПВР ДВС України ОСОБА_5 щодо задоволення заяви публічного акціонерного товариства «Банк Столиця» (далі - ПАТ «Банк Столиця») про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-12, виданим 11 квітня 2012 року Іванківським районним судом Київської області.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця ВПВР ДВС України ОСОБА_5 щодо поновлення ПАТ «Банк Столиця» строку на пред'явлення до виконання виконавчого листа № 2-12, виданого 11 квітня 2012 року Іванківським районним судом Київської області.

Визнано незаконною та скасовано постанову старшого державного виконавця ВПВР ДВС України ОСОБА_5 від 04 квітня 2014 року ВП № 42828357 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-12, виданим 11 квітня 2012 року Іванківським районним судом Київської області.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ВПВР ДВС України задоволено, ухвалу Іванківського районного суду Київської області від 08 травня 2015 року скасовано та постановлено нову, якою скаргу ОСОБА_4 відхилено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред'явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Суд першої інстанції, задовольняючи скаргу, виходив з того, що вказаним вище Законом визначено, що перебіг перерваного строку поновлюється, але не зазначено, що цей строк поновлюється державним виконавцем, тобто державний виконавець ВПВР ДВС України ОСОБА_5 вчинив дію у спосіб, не передбачений Законом.

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відхиляючи скаргу, виходив з того, що спеціальним законом встановлено, що після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, проте не передбачено поновлення цього строку судом за поданням (заявою) державного виконавця або стягувача тощо, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржувана постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 04 квітня 2012 року постановлена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому його дії є законними та інші підстави для скасування вказаної постанови відсутні.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана