Справа № 465/1171/16 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/4539/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до відповідача ЛКП «Львівелектротранс», в якій, з урахуванням поданих 03.03.2016 року у уточнень, остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи у розмірі 39 193 грн. 50 коп., а також 40 000 грн. 00 коп. на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 18.06.2015 року його звільнено з посади водія тролейбуса ЛКП «Львівелектротранс». При звільненні з роботи, всупереч вимог ст. 116 КЗпП України йому не було виплачено усіх сум, що належали від підприємства у такому випадку. Зокрема, йому було недонараховано і не було виплачено частину заробітної плати за період 2012-2014 років в сумі 4525 грн. 32 коп. Вказана сума була виплачена за рішенням суду лише 15.02.2016р року, що підтверджується довідкою ЛКП «Львівелектротранс» від 16.02.2016 року за № 06/-295 та копією платіжного доручення № 7466 від 15.02.2016 року.

Зазначає, що обставина невиплати усіх сум, які належали до сплати йому підприємством, підтверджується рішенням Франківського суду м. Львова від 29.10.2015 року, котре набрало законної сили і ця обставина, відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України, є встановленою та не підлягає доказуванню.

Щодо заподіяння йому незаконними діями відповідача моральної шкоди, то в обґрунтування стягнення такої послався на положення ст. ст. 23 ЦК України та 237-1 КЗпП України, так як вважає, що порушення його трудових прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір заподіяння такої шкоди він оцінює у 40 000 грн. 00 коп.

З огляду на вказане, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ЛКП «Львівелектротранс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи задоволено частково.

Стягнено з ЛКП «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_4 середню заробітну плату за час затримки розрахунку в сумі 39 193 грн. 50 коп. та 5000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, а всього 44 193 грн. 50 коп.. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача оскаржив таке в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування усіх обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права. Скаргу обґрунтовує, зокрема, приписами ст. ст. 116, 117, 237-1, КЗпП України, ст. 11 67 ЦК України, ст. 360-7 ЦПК України, розясненнями, котрі містяться у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», а також викладеною у постанові Верховного Суду України від 21.11.2011 року у справі № 6-60цс11 правовою позицією.

Зазначає, що вина ЛКП «Львівелектротранс» у затримці виплати розрахунку при звільнені позивача з роботи відсутня, оскільки, саме у звязку із важким матеріальним становищем відповідача, з незалежних від нього причин, на період подолання фінансових труднощів було здійснено відтермінування оплати праці усіх працівників структурних підрозділів підприємства (крім низькооплачуваних) та визначено мінімальний розмір заробітної плати за відповідний рік.

Вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку, котрий зазначений позивачем у позовній заяві у розмірі 39 193 грн. 50 коп., у вісім разів перевищує заборгованість по заробітній платі. Відтак, стягнення з відповідача вказаної суми є неспроможним для підприємства у цілому, зважаючи на обмеженість бюджету.

Вважає, що з урахуванням згаданої вище правової позиції Верховного Суду України, можна дійти висновку про те, що розмір на відшкодування коштів за час затримки розрахунку при звільненні не може перевищувати суму несвоєчасно сплачених коштів.

Крім того посилається на те, що всупереч приписам ст. 60 ЦПК України, позивачем не наведено доказів вини відповідача у невчасній виплаті заробітної плати останньому при звільненні з роботи та не надано жодних доказів неправомірності вжиття позивачем додаткових зусиль для організації свого життя у звязку із незаконними, на його думку, діями відповідача відносно нього. Відтак вважає, що вимоги у частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, до задоволення не підлягають.

Просить заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення такої, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд зазначених вимог закону дотримався частково.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював у ЛКП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса та був звільнений із займаної посади 18.06.2015 року.

В силу положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановлено, що оскільки відповідачем вимоги зазначених норм закону при звільненні позивача виконані не були, то останній звернувся за захистом своїх порушених трудових прав до суду.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова, ухваленим 29.10.2015 року у цивільній справі № 456/6303/15-ц., провадження № 2/465/3113/15 р., яке набрало законної сили, задоволено повністю позовні вимоги ОСОБА_4 у частині стягнення на його користь з ЛКП «Львівелектротранс» недоплаченої частини заробітної плати у розмірі 4525 грн. 32 коп.

Разом з тим, недоплачена частина заробітної плати у вказаній сумі була перерахована позивачу лише 15.02.2016 року, у звязку із відсутністю коштів у відповідача.

Як розяснюється у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня, після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, відсутність коштів у відповідача для належного розрахунку з позивачем щодо виплати належної йому заробітної плати не звільняє відповідача від такого обовязку і не виключає відповідальності останнього.

Встановлено, що розмір середньої заробітної плати позивача становив 4611 грн. 09 коп.

Відповідно до норми тривалості робочого часу на 2015 рік за попередні два місяці, що передували часу звільненні позивача (квітень-травень 2015 року), кількість робочих днів становила 21 день (у квітні) та 19 днів (у травні). Відтак, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 230 грн. 55 коп..

Враховуючи кількість робочих днів за період затримки виплати позивачу його заробітної плати у період з червня 2015 року по лютий 2016 року, що складає 170 днів, на користь останнього підлягає до стягнення 39 193 грн. 50 коп. (230 грн. 55 коп. х 170 днів = 39 193 грн. 50 коп.).

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення зазначеної суми з відповідача на користь позивача і задоволення позовних вимог у цій частині.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на неспівмірність стягуваної суми, виходячи з насипних міркувань.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог.

Оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі, то й підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в суду не було.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові по цивільній справі №6-195цс14 і є обов»язковою для застосування у всіх судах України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром суми, що задоволена судом на відшкодування позивачу заподіяної йому моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В силу ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішуючи питання про задоволення позову у частині стягнення моральної шкоди, суд брав до уваги ті обставини, що позивач, внаслідок порушення відповідачем його законних прав при невчасній виплаті заробітної плати, отримав моральні страждання, які полягають у постійних переживаннях з цього приводу, затратах часу для відновлення справедливості, втраті нормальних життєвих звязків.

Колегія суддів погоджується із тим, що неправомірними діями відповідача позивачу заподіяно моральної шкоди, однак не погоджується із розміром на відшкодування моральної шкоди, про який зазначає позивач у поданій ним позовній заяві, як і не погоджується з розміром на відшкодування моральної шкоди, котрий суд вважав за можливе до стягнення. Розмір на відшкодування моральної шкоди 5000 грн. колегія суддів вважає значно завищеним. Так, виходячи із принципів рівності, поміркованості, розумності та справедливості, характеру й обсягу моральних страждань, а також враховуючи положення чинного законодавства про те, що розмір на відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, колегія суддів вважає достатнім стягнути на користь позивача 1000 грн. на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції невірно застосував наведені вище норми матеріального права, що регламентують відшкодування моральної шкоди, і тому ухвалив незаконне рішення, а, відтак, його слід в цій частині скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ЛКП «Львівелектротранс» і стягнення на користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 3, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» - задовольнити частково.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 березня 2016 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши суму стягуваної моральної шкоди до 1000 (однієї тисячі) грн. 00 коп.

У решті заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_5