Справа № 587/50/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Дашутіна І.В., при секретарі Макошенець С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

13.01.2016 року до суду звернувся ПАТ КБ «ПриватБанк» з даним позовом. Вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27.03.2009 року відповідач отримав кредит у розмірі 3500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на порушення відповідачем умов укладеного договору, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 16914,03 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 3460,57 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 9571,98 грн., заборгованість за пенею та комісією 2599,86 грн., штраф: фіксована частина 500 грн., процентна складова 781,62 грн. та судові витрати.

В судове засідання представник позивача не зявивсь, в письмовій заяві позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу без його участі.

Представник відповідача в судовому засідання позовні вимоги визнала частково, заперечуючи проти неправомірного нарахування позивачем пені та штрафів, але просила про застосування строку позовної давності, вказавши на пропуск позивачем строків давності на звернення до суду з вимогою про захист свого права, оскільки останній раз сплачував кредит в жовтні 2010 року.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, врахувавши доводи і заперечення осіб, що беруть участь у розгляді справи, надані ними докази, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов наступного висновку:

Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем виникли правовідносини з укладеного договору № б/н від 27.03.2009 року та відповідач отримав кредит у розмірі 3500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту, зазначені в заяві і Умовах та правилах надання банківських послуг (а.с. 9-14).

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує інку сторону про зупинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 27.03.2009 року, укладеного між сторонами, відповідач, починаючи з 23.10.2010 року не вчинив жодного платежу по погашенню кредиту та нарахованих процентах.

Відповідач має сальдо простроченої заборгованості за кредитом у сумі 3460,57 грн. (яку просить з нього стягнути позивач) з 31.10.2012 року по цей час. На цю суму заборгованості за кредитом позивач щомісячно нараховував проценти, пеню, комісію.

Отже, починаючи з жовтня 2010 року відповідач не виконував свого обовязку по поверненню заборгованості за кредитом.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України зазначено, у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом 3460,57 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 9571,98 грн. грунтуються на приписах закону та узгоджуються з умовами надання споживчого кредиту позивачем, викладеними в договорі № б/н від 27.03.2009 року про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 259 ч. ЦК України, якою передбачено можливість збільшення позовної давності за домовленістю сторін. Частина 2 ст. 259 ЦК України встановлює, що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається з умов договору, сторонами договір про збільшення позовної давності не укладався.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судом враховані і приписи п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Судом враховано, що статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Укладеним між сторонами договором встановлений строк дії карти 12 місяця, останній платіж проведений 05.10.2010 року, строк коли позивач дізнався про порушення своїх прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, вимоги відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог підлягають задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про захист порушеного права після закінчення строків позовної давності, визначених ст.ст. 257, 258 ЦК України.

Питання щодо судових витрат підлягає вирішенню відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212 - 215 та 218 ЦПК України, ст.ст. 61, 99 Конституції України, ст.ст. 256-258, 526, 554, 610-612, 625, 653, 1049, 1050 ЦК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Сумської області через районний суд протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.В. Дашутін