У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, Славутицької міської ради Київської області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, відділ Держземагентства України у м. Славутичі Київської області, про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та зобов'язання вчинити певні дії; за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3, до якої приєдналась ОСОБА_4, на рішення Славутицького міського суду Київської області від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Славутицької міської ради Київської області від 20 травня 2005 року № 683-46-IV йому безкоштовно надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,0510 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд у АДРЕСА_1 та затверджено технічну документацію для виготовлення державного акта на право власності на землю. На підставі вказаного рішення 28 листопада 2005 року йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Зазначав, що під час розроблення та складання технічної документації на земельну ділянку було допущено помилку, яка призвела до того, що частина прибудованого гаража була розміщена за межами наданої йому земельної ділянки, що змусило його укласти договір оренди відповідної частини земельної ділянки. Крім того, у державному акті допущена помилка у нумерації будинку, який помилково вказаний під № 75/1.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд: визнати незаконним рішення Славутицької міської ради Київської області від 20 травня 2005 року № 683-46-IV; визнати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0510 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданий 28 листопада 2005 року на його ім'я, недійсним; зобов'язати Славутицьку міську раду Київської області відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України винести рішення про надання йому безкоштовно у власність земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки в межах норм, встановлених ст. 121 ЗК України.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на порушення її права на набуття у власність земельної ділянки як співвласника житлового будинку АДРЕСА_1, що на ній розташований, при складанні державного акта на земельну ділянку, виданого 28 листопада 2005 року на ім'я ОСОБА_3, тому просила суд визнати державний акт недійсним.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 22 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року, у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі, до якої приєдналась ОСОБА_4, ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем і третьою особою з самостійними вимогами не доведено порушення їх права власності та наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного державного акта на земельну ділянку. При цьому наявна технічна помилка, допущена при складенні державного акта на право власності на земельну ділянку, не позбавляє його дійсності і не може бути підставою для визнання його недійсним, а положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України спірні відносини не регулюють, тому до них не застосовуються.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 15 лютого 1995 року одноквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам його сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_7, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла, ОСОБА_6, ОСОБА_6 Будинок приватизований згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Рішенням Славутицької міської ради Київської області від 20 травня 2005 року № 683-46-IVнадано ОСОБА_3 безкоштовно у власність земельну ділянку загальною площею 0,0510 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд за вищевказаною адресою та затверджено технічну документацію для виготовлення державного акта на право власності на землю.

На підставі вказаного рішення 28 листопада 2005 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, у тексті якого допущено технічну помилку,зазначено номер будинку - 75/1.

25 вересня 2014 року Славутицька міська рада Київської області (Орендодавець) і ОСОБА_3 (Орендар) уклали договір оренди землі, за умовами якого останньому передано в оренду для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибну ділянку площею 0,0015 га, щорозташована за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Частина 4 ст. 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Крім того, ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так, листом виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 22 грудня 2010 року ОСОБА_3 було повідомлено, що при розробці технічної документації із землеустрою землевпорядною організацією не були враховані всі наявні технічні матеріали, внаслідок чого межі земельної ділянки між житловими будинками № 74 та № 75 у Київському кварталі в м. Славутичі Київської області потребують корегування (а.с. 61).

Проте суди попередніх інстанцій не врахували вимоги ч. 4 ст. 174 ЦПК України та не з'ясували думку представника відповідача - виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, чи не є зазначене у вищевказаному листі визнанням позову.

При цьому наслідком помилки у державному акті є те, що ОСОБА_3 вимушений укладати договір оренди земельної ділянки на ту її частину, яка помилково не зазначена в державному акті, щоб мати можливість для обслуговування належних йому жилого будинку та господарських споруд.

Таким чином, суди у порушеннявимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПКУкраїни зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин і дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, до якої приєдналась ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик