АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Заришняк Г.М., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь основну суму боргу за Договором № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011р. в сумі 570 000 дол. США, проценти за вказаним договором в розмірі 402 466,85 дол. США, 3 % річних за неповернення позики - 53 876,71 дол. США, витрати на правову допомогу - 7 500 грн., судовий збір 3654 грн.

16 жовтня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва було прийнято заочне рішення, яким позов задоволено частково; стягнуто із відповідача основну суму боргу за Договором № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011р. в розмірі 12 363 652 грн. 26 коп., процентів в розмірі 8 729 754 грн. 70 коп., 3% річних за неповернення позики в розмірі 1 168 619 грн. 13 коп., судового збору 3 654 грн. та витрат на правову допомогу - 7 500 грн., а всього 22 273 180 грн. 09 коп., в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

У червні 2016 року відповідачем було подано заяву про перегляд заочного рішення, і ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва вказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до нового розгляду.

В ході розгляду справи позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, з урахуванням якої позивач просив стягнути з відповідача на його користь основну суму боргу за Договором № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011 р. в розмірі 570 000 дол. США, проценти за вказаним договором - 162 466,85 дол. США, 3 % річних за неповернення позики - 53 876,71 дол. США, та судові витрати.

В обґрунтування позову позивач вказував, що 15.04.2011 року між ним та відповідачем було укладено Договір № 01/04-11/з відсоткової позики, відповідно до якого позивач в порядку та на умовах, визначених Договором, надав Позичальнику позику в сумі 570 000 дол. США, а останній зобов'язався прийняти позику і повернути названу позику Позикодавцеві до 15 квітня 2012 року, а також сплачувати відсотки за весь період надання позики в строки і розмірах, які передбачені умовами Договору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.10.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за Договором № 01/04-1 l/з відсоткової позики від 15 квітня 2011 року в розмірі 8 783 709,71 грн. (вісім мільйонів сімсот вісімдесят три тисячі сімсот дев'ять гривень 71 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 3 654 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В скарзі вказував на те, що рішення прийняте з неправильним застосуванням норм ЦК України та порушенням норм ЦПК України.

Суд безпідставно відмовив в задоволенні його вимог про стягнення відсотків, які були передбачені договором та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України.

При цьому в апеляційній скарзі позивач вказує, що повернуті кошти суду необхідно було зарахувати не на повернення тіла кредиту а на відсотки. Також скарга містить посилання на те, що стягуючи суму боргу в гривнях, суд застосував курс валют не на дату ухвалення рішення суду.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи скарги підтримали.

Відповідач до апеляційного суду не з'явився. Про розгляд справи повідомлений, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позичальникові таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина перша статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.526, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, що між позивачем по справі ОСОБА_1, як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_2, як позичальником, було укладено Договір № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011р., відповідно до п. 1.1. якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених Договором, надає позичальнику позику в сумі 570 000 дол. США готівкою, а останній зобов'язується прийняти позику і повернути позику Позикодавцеві у визначений Договором строк, а також сплачувати відсотки за весь період надання позики в строки і розмірах, які передбачені умовами Договору.

Згідно з п. 2.2. Договору № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011р. - щомісячний розмір відсотків по Договору складає 1,42% від розміру позики (17% річних) або 8 000 дол. США (97 000 дол. США в рік).

Згідно з п. 3.2. договору - кінцевою датою повернення позики є 15 квітня 2012 року.

З розписки від 15 квітня 2011 року вбачається, і сторонами визнано, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в якості позики в розмірі 570 000 доларів США.

Судом встановлено і сторонами визнано, що відповідач частково розрахувався із позивачем 10 листопада 2011 року - в розмірі 10 000 гривень та в період з 2008 року по 2015 рік - повернув суму 230 000 доларів США, що підтверджується відповідними наявними в матеріалах справи розписками.

Загалом відповідачем була повернута сума 231 253 долари США де 1 253 долари це сума, яка є еквівалентом 10 000 грн., на дату їх повернення.

Таким чином, суд встановив, що відповідач не виконав перед позивачем свої грошові зобов'язання на суму 338 747 долари США .

При цьому суд вірно зарахував всі повернуті кошти відповідачем на погашення основної суми боргу, а не на відсотки, оскільки п.2.3. договору сторони передбачили, що повернення коштів зараховується в рахунок зменшення тіла кредиту, на залишкову суму пропорційно нараховуються проценти за користування позикою.

Разом з тим, ухвалюючи рішення 05 жовтня 2016 року, суд визначаючи суму до стягнення в гривнях на підставі ст.533 ЦК України, безпідставно застосував курс валют не на дату ухвалення рішення суду, а тому рішення в цій частині підлягає зміні.

З офіційного веб-сайту Національного банку України вбачається, що станом на 05 жовтня 2016 року офіційний курс гривні до долара США складав 2586.4415 гривень за 100 доларів США.

Таким чином із відповідача на користь позивача підлягала стягненню заборгованість за договором № 01/04-11/з в розмірі 8 761 942,99 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування позикою, суд виходив з недоведеності вказаних вимог.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно з п. 2.2. Договору № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011р. - щомісячний розмір відсотків по Договору складає 1,42% від розміру позики (17% річних) або 8 000 дол. США (97 000 дол. США в рік).

Позивач в позовній заяви просив обраховувати відсотки за ставкою 17 % річних.

При цьому розраховуючи відсотки позивач не врахував положення договору, які наведені вище, відповідно до яких відсотки нараховуються на залишок заборгованості, яка зараховується на тіло кредиту.

Так як позивач не надав суду доказів на підтвердження того, які конкретно суми і коли повернув відповідач, розмір заборгованості за відсотками, право на отримання яких передбачено договором може бути розрахований лише на неповернуту суму боргу, яка складає 338 747 долари США за період з 15.04.2011року по 08.06.2015 року, що становить 181 168,61 дол. США.

При цьому колегія суддів, вважає за можливе стягнути з відповідача відсотки в більшій сумі ніж просив позивач в уточненій заяві, оскільки позивач повернуті кошти зараховував на повернення відсотків, а суд за умовами договору зараховує їх на повернення тіла кредиту, тому, стягнення суми відсотків 181 168, 61 дол. США та 338 747 долари США тіла кредиту не є виходом за межі позовних вимог, так як позивач просив суд стягнути суму тіла кредиту і відсотків більшу ніж ухвалює до стягнення апеляційний суд.

Враховуючи вищенаведене, суд безпідставно відмовив позивачу в його вимогах про стягнення відсотків, які були передбачені договором, при цьому не вірно застосував норми матеріального права, не перевірив розрахунок зроблений позивачем, та не визначив розмір відсотків , які підлягають стягненню , відповідно до умов договору та наявних в справі доказів.

Рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України в частині відмови в стягненні відсотків підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог з урахуванням вимог ст. 533 ЦК України. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути відсотки в гривнях в сумі 4 182 132, 79 грн., що є еквівалентом суми 181 168. 61 дол. США. за офіційним курсом НБУ України на дату ухвалення рішення апеляційним судом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три відсотки річних від простроченої суми , якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення з відповідача 3% річних за не виконання грошового зобов'язання за ст. 625 ЦК України, суд також не вірно застосував норми матеріального права та дійшов до помилкового висновку, про те, що оскільки договором передбачена неустойка, стягнення сум передбачених ст. 625 ЦК України не проводиться. При цьому суд не врахував, що неустойка, визначена договором і суми передбачені ст. 625 ЦК України за своєю правовою природою відрізняються, і наявність у позивача права на неустойку, не позбавляє його права вимагати відповідача сплатити йому за прострочення виконання грошового зобов'язання в порядку ст. 625ЦК України 3 % річних.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач не виконав грошове зобов'язання на суму 338747 долари США. 3% річних на вказану суму за період з 16 квітня 2012 року до 08 червня 2015 року становить 31 970, 93 долари США, що в гривнях за курсом НБУ станом на 20 грудня 2016 року складає 843 905, 75 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст. 625 ЦК України.

На підставі наведеного, колегія прийшла до висновку, що рішення суду в частині відмови позивачу у вимогах про стягнення 3% річних також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог.

Протягом розгляду справи, позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 12500 грн. 00 коп.

На підтвердження понесених витрат позивачем було надано квитанцію про оплату зазначених послуг та розрахунок вартості наданих послуг (а.с. 87-99, 80-188, 204-207).

Відповідно до п.п. 47,48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» , в яких зазначено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення інших процесуальних дій поза межами засідання та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

З урахуванням кількості годин, витрачених представником позивача на складання позовної заяви, участь в судових засіданнях, сума витрат 12500,00 грн. не виходить за межі граничних розмірів, визначених Законом. Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу взагалі судом першої інстанції розглянуті не були.

Так, як вимоги позивача судом задоволені частково, відповідно до ст. 88 ЦПК України, витрати на правову допомогу мають бути стягнуті з відповідача пропорційно до задоволених вимог в сумі 8750 грн. 00 коп.

Крім того, суд допустив порушення норм ст. 88 ЦПК України, стягуючи з відповідача на користь позивача судовий збір в повному обсязі, та не врахував, що судові витрати стягуються пропорційно до задоволених судом позовних вимог .

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким, чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 2557 грн. 80 коп., а також за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2813 грн. 58 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року в частині стягнення суми позики та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за Договором № 01/04-1 l/з відсоткової позики від 15 квітня 2011 року в розмірі 8 761 942,99 гривні (вісім мільйонів сімсот шістдесят одна тисяча дев'ятсот сорок дві гривні 99 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2557 грн. 80 коп.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України скасувати та ухвалити нове рішення, яким ці вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 проценти за користування позикою 4 782 132, 79 грн. (чотири мільйони сімсот вісімдесят дві тисячі сто тридцять дві грн. 79 коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 3% річних 843 905, 75 грн.(вісімсот сорок три тисячі дев'ятсот п'ять грн. 75 коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 8750 грн. 00 коп.(вісім тисяч сімсот п'ятдесят грн.)

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2813 грн. 58 коп.(дві тисячі вісімсот тринадцять грн. 58 коп.)

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: