Справа № 359/3444/16-ц Головуючий у І інстанції Саган В. М.
Провадження № 22-ц/780/5782/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 47 27.10.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який мотивувала тим, що із 8 вересня 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2016 року. Від шлюбу мають малолітню джоньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала, що в період зареєстрованого шлюбу за рахунок спільних коштів вони придбали за договором купівлі-продажу автомобіль «ЗАЗ-Vida» р.н.НОМЕР_1 2012 року випуску. Даний автомобіль є їх спільною сумісною власністю подружжя і їх частки є рівними. Однак у лютому 2016 року вона дізналася про відчуження цього автомобіля відповідачем третій особі, на підставі довідки-рахунку, виданої 27 жовтня 2015 року ТОВ «Модів-Авто». Вказане відчуження сталося після припинення шлюбних стосунків і подачі позову про розлучення. Посилаючись на те, що автомобіль було відчужено без її згоди як співвласника і не в інтересах сім'ї, просила визнати автомобіль «ЗАЗ-Vida» р.н.НОМЕР_1 спільною власністю її та відповідача, стягнути з відповідача на її користь половину його вартості в розмірі 60930 грн. та судові витрати.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує неврахуванням судом тих обставин, що відповідач здійснив відчуження автомобіля без її згоди і не в інтересах сім'ї та не на її потреби, а тому вартість такого майна має враховуватися при поділі. Крім того, суд на порушення ст.218 ЦК України взяв до уваги покази свідків щодо позики відповідачем коштів на придбання автомобіля, хоча письмова форма правочину недотримана. Суд прийшов до хибних висновків щодо ненадання нею доказів про відчуження автомобіля без її згоди.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити, скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони із 8 вересня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Також судом першої інстанції встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу сторони за договором купівлі-продажу від 08 квітня 2013 року, укладеним із АТ «Українська автомобільна «Корпорація» придбали на ім'я відповідача автомобіль НОМЕР_1, 2012 року випуску.

Вказані вимоги підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що автомобіль було придбано і продано у шлюбі, а тому суду не надано достатніх доказів вчинення правочину по відчуженню автомобіля без згоди позивачки ОСОБА_2

Також, відмовляючи у позові, суд послався на те, що судом не встановлено права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно та стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості половини автомобіля.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Висновки суду про недоведеність права спільної сумісної власності сторін як подружжя на спірний автомобіль суперечать вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно ст.57 СК Укураїни особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презупцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.58,59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст.10,60 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль був придбаний сторонами в період шлюбу і є їх спільною сумісною власністю подружжя.

При розгляді справи відповідач ОСОБА_3 не надав належних і допустимих доказів і такі у справі відсутні про те, що даний автомобіль є його особистою власністю згідно положень ст.57 СК України.

За таких обставин висновок суду про недоведеність права спільної сумісної власності сторін на автомобіль безпідставний.

Не може погодитися колегія суддів і з висновком суду про відсутність достатніх доказів вчинення правочину по відчуженню автомобіля без згоди позивачки ОСОБА_2

Позивачка заперечує надання згоди відповідачу, як письмової, так і усної, на відчуження автомобіля. При цьому позивачка вказує про те, що кошти від продажу відповідач використав не в інтересах сім'ї, поскільки шлюбні стосунки між сторонами припинені з літа 2015 року, а наприкінці жовтня 2015 року вона вже подала до суду позов про розлучення.

Це підтверджується рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 14 січня 2016 року, яким шлюб між сторонами розірвано і в якому в тому числі вказано, що позивачка подала позов про розлучення наприкінці жовтня 2015 року.

В той же час саме в кінці жовтня 2015 року відповідач здійснив відчуження автомобіля. Доказів про використання коштів в інтересах сім'ї відповідач не надав.

Наведені обставини у своїй сукупності і взаємозв'язку свідчать про переконливість пояснень позивачки щодо припинення шлюбних стосунків на момент відчуження автомобіля, відсутність її згоди на це та використання коштів не в інтересах сім'ї.

Крім того, вирішуючи спір, суд допустив порушення норм процесуального права, зокрема вимог ст.213 ЦПК України щодо законності і обгрунтованості рішення.

Відмовляючи у позові, суд вказав про придбання і відчуження автомобіля у шлюбі, та відсутність достатніх доказів вчинення правочину по відчуженню автомобіля без згоди позивачки ОСОБА_2 як співвласниці майна. В той же час в цьому ж рішенні суд прийшов до висновку, що судом не встановлено права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно та стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості половини автомобіля, що повністю суперечить попередньому висновку, бо не потребує згоди ОСОБА_2 на його відчуження.

Вказані висновки є взаємовиключними і свідчать про незаконність та необгрунтованість судового рішення.

Відповідно до роз'яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що спірний автомобіль НОМЕР_1придбаний в період зареєстрованого шлюбу і є спільною сумісною власністю сторін як подружжя.

Вказані обставини відповідачем не спростовані, поскільки останній не надав належних і допустимих доказів про те, що автомобіль є його особистою власністю.

Також судом встановлено, що 27 жовтня 2015 року спірний автомобіль був проданий ОСОБА_3 за довідкою-рахунком, виданою ТОВ Модів-Авто», за ціною 60000 грн. ОСОБА_5, що стверджується договором (а.с.59). Продаж вчинено без відома позивачки та її згоди, а кошти використані відповідачем на власний розсуд.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власностісоті подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Тобто, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі і суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

Отже, з огляду на відчуження спірного автомобіля відповідачем без згоди позивачки та використання його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї, позивака має право на отримання половини його вартості.

Вирішуючи питання про розмір компенсації колегія суддів виходить із вартості автомобіля за яку він був проданий відповідачем згідно договору купівлі-продажу в розмірі 60 тисяч грн., отже позивачка має право на половину вартості в розмірі 30000 грн.

Посилання позивачки на необхідність врахування вартості автомобіля визначеної у звіті про експертну грошову оцінку транспортного засобу, колегія суддів вважає необгрунтованими, поскільки автомобіль проданий на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2015 року, який не визнаний судом недійсним і не є нікчемним (його недійсність не встановлена законом), а також враховуючи приписи ст.204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, колегія суддів вважає, що саме дану ціну автомобіля слід враховувати при компенсації.

Крім того, вартість автомобіля, визначена у звіті про експертну грошову оцінку транспортного засобу, носить характер припущення, бо автомобіль не оглядався і не оцінювався відповідно до правил, не оцінювався його стан, фізичний знос, тощо.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції на те, що отримані від продажу автомобіля кошти пішли на погашення позики, яка була взята у ОСОБА_5 для придбання автомобіля, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не знайшли свого підтвердження.

Як не заперечують сторони, для придбання спірного автомобіля відповідач ОСОБА_3 8 квітня 2013 року позичив у ОСОБА_5 кошти в розмірі 7000 доларів США, які зобов'язався повернути через рік, тобто до 8 квітня 2014 року, що вказано в розписці.

Позивачка вказує, що позику вони з чоловіком повернули в обумовлений строк.

Такі покази позивачки узгоджуються із тим фактом, що як вбачається із журналу судового засідання оригінал розписки був наданий суду представником відповідача, а копія посвідчена судом і приєднана до справи, що у свою чергу свідчить про повернення позики, бо згідно ч.3 ст.545 ЦК України знаходження боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Крім того, посилання відповідача на передачу ним отриманих від продажу коштів ОСОБА_5 для погашення позики, суперечать укладеному договору купівлі-продажу автомобіля від 27 жовтня 2015 року, за яким ОСОБА_3 продав спірний автомобіль саме ОСОБА_5, яка заплатила за придбання - 60000 грн.

Доводи відповідача, що ОСОБА_5 отримала і автомобіль і кошти не знайшли підтвердження.

З викладених підтав колегія суддів не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_5, як такі, що суперечать матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року скасувати і ухвалити нове.

Позов задоволити частково. Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 тридцять тисяч гривень у якості компенсації за частку у спільному майні. В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 300 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: