УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2016 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Колесник С.А.,

при секретарі Боденко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова цивільну справу за поданням головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про обмеження права для виїзду за межі України ОСОБА_1,-

ВСТАНОВИВ:

25.07.2016 року до Київського районного суду м. Харкова надійшло подання головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, погоджене з начальником Київського відділу державної виконавчої служби м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про обмеження права для виїзду за межі України ОСОБА_1, яке передано у провадження судді Колесник С.А. 26.07.2016 року, про що свідчить запис в контрольному журналі судових справ та інших матеріалів, переданих до розгляду судді 26.07.2016 року.

В обґрунтування подання заявник посилається на те, що в провадженні Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться зведене виконавче провадження за виконавчими документами а саме: виконавчий лист №2018/2-929/11 виданий 07.10.2015 Київським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укргазбанк» 953401,08 грн. (приєднано до зведеного виконавчого провадження 28.03.2016 року); виконавчий лист №2018/2-929/11 виданий 07.10.2015 Київським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укргазбанк» 865 грн. (приєднано до зведеного виконавчого провадження 28.03.2016 року); виконавчий лист №640/13198/14-ц виданий 22.02.2016 Київським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 1820 грн. (приєднано до зведеного виконавчого провадження 28.03.2016 року); виконавчий лист №640/13198/14-ц виданий 22.02.2016 Київським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 101100 грн. (приєднано до зведеного виконавчого провадження 28.03.2016 року). Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав рухомого та нерухомого майна за боржником не зареєстровано.

Отже, наявність в особи невиконаних зобов»язань, покладених на нього судовим рішенням є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України.

Посилаючись на ст.124 Конституції України, п.2,п.8 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду в в»їзду в Україну» від 21.01.1994р. №3857-Х11, п.8 ст.19 Закону України «Про Державну Прикордонну службу України» та невиконання боржником ОСОБА_1 боргу у розмірі 1 057 186,08 грн., вважав наявними підстави для обмеження його виїзду за межі України.

Представник Київського відділу державної виконавчої служби м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду подання, причини неявки не повідомив. З урахуванням того, до відповідно до ч.2 ст. 377-1 ЦПК України на суд покладено обов»язок негайно розглянути подання, то неявка до суду державного виконавця, який належним чином повідомлений, не є перешкодою у розгляді справи по суті.

Суд, дослідивши подання та надані до нього документи, вважає що дане подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правилами частини 1 ст. 377-1 ЦПК України встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування є фундаментальним правом природно-правового походження та складається із таких основних складових: право фізичної особи на в'їзд і на виїзд з території країни, на якій вона перебуває, право вільного пересування у межах цієї території, у тому числі право на вільний вибір місця проживання. Це конституційне право належить всім фізичним особам: громадянам України, іноземцям та особам без громадянства.

Право на свободу пересування має також своє первинне закріплення у ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена Наказом Мінюсту України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція). Розділом ХІ зазначеної інструкції передбачений порядок обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в'їзду в Україну.

На думку суду, подання подане з суттєвим порушенням вимог зазначеної інструкції, а саме:в порушення п. г) ч. 11.1.1. ст. 1.1. Розділу ХІ Інструкції подання не містить підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Приписами частини 2 статті 6 Закону України 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України" визначено, що підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобов»язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов»язань. Частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.

Право звернення державного виконавця у процесі здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов»язань, покладених на нього рішенням, до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України закріплене до виконання зобов»язань за рішенням, закріплене в п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України в редакції від 4 листопада 2010 року № 2677-VІ «Про виконавче провадження».

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлені нормами Закону України в редакції від 4 листопада 2010 року № 2677-VІ «Про виконавче провадження». Зокрема, державний виконавець зобов»язаний вжити заходів примусового виконання рішень, установлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії (стаття 5 Закону).

Під ухиленням від виконання зобов»язань, покладених на боржника рішенням, слід розуміти як пряму відмову від виконання судового рішення, так і інші винні дії, які свідчать про те, що боржник ухиляється від виконання зобов»язань.

Проте, в поданні не наведено переконливих підстав умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення та необхідності застосування до нього обмеження у праві на виїзд за межі України.

Тобто, належних доказів, які б свідчили про те, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, що він ухилявся від виконання своїх боргових зобов'язань та що за час виконання рішення виїжджав за межі України, що призвело до виникнення заборгованості, або безпідставно не з'являвся на виклики державного виконавця, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, в порушення ч. 12.1.5. ст. 12.1. Розділу ХІІ Інструкції про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду державний виконавець не повідомив боржника, оскільки докази про це не були долучені до подання.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає, що боржник ухиляється від виконання зобов»язань, покладених на нього державним органом, у зв»язку з чим вважає, що відсутні достатні законні підстави для задоволення подання головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про обмеження права для виїзду за межі України ОСОБА_1.

Відповідно до Конституції України обмеження пересування громадянину є одним з найсуворішим заходом впливу на особу, що умисно ухиляється від виконання судового рішення.

Відповідно до Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень суду» від 24.03.2008 року, суд може, але не зобов'язаний вживати заборону на виїзд боржника.

Беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також, оцінюючи надані докази, суд вважає подання поданим передчасно, тому воно не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 377-1, 210 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про обмеження права для виїзду за межі України ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя С.А.Колесник