Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1446/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Чорнобривець О. С.
РІШЕННЯ

Іменем України

12.07.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Чорнобривець О.С.

суддів - Потапенка В.І.

ОСОБА_2

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року та додаткове рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит», треті особи приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Служба у справах дітей Олександрійської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним,-

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит», треті особи приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Служба у справах дітей Олександрійської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування зазначали, що 24.05.2007 року між ОСОБА_5 та ТОВ ОСОБА_3 «ОСОБА_3 та Кредит», правонаступником якого є ПАТ ОСОБА_3 «ОСОБА_3 та Кредит» був укладений кредитний договір. У забезпечення виконання зобовязаннь за договором ОСОБА_4 передала в іпотеку вказану квартиру на підставі укладеного з відповідачем договору іпотеки від 24.05.2007 року. В квартирі з 10.07.2006 року зареєстрований та постійно проживає малолітня дитина позивачів ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою КП Житлогосп від 7.10.2015 року. Позивачі вважають, що даний договір іпотеки порушує майнові та житлові права малолітньої дитини, оскільки договір іпотеки був укладений без дозволу органу опіки та піклування.

Посилаючись на вказані обставини просили визнати договір іпотеки недійсним та внести до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості про припинення іпотеки.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року визнано недійсним договір іпотеки від 24.05.2007 року, укладений між ТОВ «ОСОБА_3 та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_3 та Кредит», та ОСОБА_4.

Додатковим рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року доповнено рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року. Виключено предмет іпотеки - квартиру з Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна. Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачів ОСОБА_8 заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Представник відповідача у судове засідання не прибув. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Служба у справах дітей Олександрійської міської ради направила лист у якому просила рішення залишити без змін, розглянути справу без представника служби.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що 24 травня 2007 року між ТОВ ОСОБА_3 « ОСОБА_3 та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит», і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № МБИ 23-07/6, за умовами якого позичальник на умовах платності, строковості та повернення отримав кредит у розмірі 18000 доларів США терміном до 20 травня 2022 року.

З метою забезпечення належного виконання боржником зобовязань за кредитним договором, між банком і ОСОБА_4 в той же день укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Квартира придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Укладаючи договір іпотеки, позивачі подали нотаріусу довідку, видану ПП „Оріон-Сервіс №1349 від 17.05.2007року, згідно з якою в переданій в іпотеку квартирі зареєстрована позивачка, діти до 18 років в квартирі не прописані та не проживають(а.с.46). Застереження щодо прав третіх осіб мають і умови укладеного договору.

На підтвердження вимог позову щодо недійсності договору іпотеки з підстав порушення прав неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, суду надана довідка КП «Житлогосп» № 591 від 07.10.2015 року, з якої вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 з 22.09.2004 року зареєстрована ОСОБА_4, з 12.07.2006 року зареєстрований ОСОБА_5, а з 10.07.2006 року зареєстрований ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору іпотеки неповнолітній ОСОБА_7 мав право на проживання та користування спірною квартирою, іншого житла немає, квартира, право користування якою має неповнолітній, була передана в іпотеку без попередньої згоди органу опіки та піклування, з порушенням ст.177 СК України, ст.ст.12,17 Закону України «Про охорону дитинства», що є підставою для визнання договору недійсним.

Проте з висновком суду погодитися не можна.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори(ст.11 ЦК України).

Правила презумпції правомірності правочину визначають його правомірність якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним(ст.204 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положення ст.ст.3,15,16 ЦК України передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

У правовому висновку постанови Верховного Суду України, висловленому у справі №6-02949 цс15, вказується, що у спорах щодо недійсності правочину вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачено законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Суд правильно керувався та зазначив у рішенні положення ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 СК України та зазначив, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обовязком батьків, зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень неприпустиме, а держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна через створені нею органи. Зокрема, органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Тому для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Суд встановив, що батьки неповнолітнього, укладаючи договір іпотеки, діяли недобросовісно, приховали факт проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3 малолітнього сина та надали довідку, яка не відповідає дійсності. Фактично він набув право користування зазначеною квартирою, як член сімї. Укладення договору відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що порушує установлену ст.177 СК України заборону.

Проте суд не перевірив та не дав оцінки тому чи дійсно укладеним договором іпотеки порушуються права неповнолітньої дитини.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Отже, малолітній ОСОБА_7 зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

У наведеній постанові Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Судом першої інстанції не доведена наявність таких обставин, судом апеляційної інстанції таких обставин не встановлено. Тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову про визнання недійсними іпотечних договорів, оскільки їх укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього на користування житлом.

Крім того, матеріали справи містять відомості про те, що сторона позивачів має інше жиле приміщення, придбане на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.09.2008року, відповідно до якого ОСОБА_5 купив двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальної площею 43,6кв.м.(а.с.49-50).

Наведеним обставинам суд не надав оцінки, проте таки обставини також дають підстави для висновку щодо додаткових гарантій дитини на забезпечення житлом, власниками якого є його батьки(ст.29 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України у справі №6-02949цс15, зазначається, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У справі № 6-384цс15 Верховний Суд України прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив рішення, висновки якого не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307,п.3 ч.1 ст.309,ст.313-314,ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» задовольнити. Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року та додаткове рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит», треті особи приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Служба у справах дітей Олександрійської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: