РІШЕННЯ

іменем України

"16" серпня 2016 р. 145/841/16-ц

2/145/513/2016

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Мазурчака А. Г. ,

за участі секретаря Мигдальської Н.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відновлення становища, яке існувало до порушення,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями в с. Строїнці Тиврівського району по вул. Комінтернівська, буд. № 8 на підставі свідоцтва про право власності № 239, виданого виконкомом Строїнецької сільської ради Тиврівського району 19 грудня 1990 року. Право власності зареєстроване в КП « ВООБТІ» 19.12.1990 року.

В належний їй житловий будинок без її дозволу вселилися відповідачі в даній справі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і проживають в ньому на даний час. Тобто відповідачі незаконно заволоділи належною їй на праві власності нерухомістю і продовжують незаконно володіти і користуватися належним їй майном. Дана обставина стверджується довідкою Строїнецької сільської ради. Дії відповідачів позбавляють її можливості користування, володіння та розпорядження належною їй нерухомістю. Ніяких правових підстав для володіння та користування належним їй житловим будинком у відповідачів немає. Договору найму житлового будинку вона з відповідачами не укладала, членами її сім'ї вони ніколи не були і такими не є на даний час. Відповідачі проживають в належному їй будинку без реєстрації. Зареєстровані ОСОБА_4М та ОСОБА_5 за адресою с. Строїнці, вул. Червоноармійська,42.

ОСОБА_4 надано дозвіл на проживання в житловому будинку, який на даний час не має власника і розташований на території садової бригади № 3, але в цьому житлі він не проживає.

Добровільно звільнити належний їй житловий будинок відповідачі не погоджуються, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Просить виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з житлового будинку № 8 по вулиці Комінтернівській с. Строїнці Тиврівського району Вінницької області. Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати та витрати на юрдопомогу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що вона купила цей будинок в 1976 році, там вона не живе біля 20 років. Однак всі платежі в сільську раду вона платила. Вона собі побудувала хату і з 1996 р. живе по вул. Лісовій, 11 в с. Строїнці. Вона на прохання ОСОБА_6 дозволила їй пожити в даній хаті одну зиму яка дала їй 1000, чи більше за проживання, як наймач житла. Між ними був договір, що коли їй сподобається хата, то вона в неї викупить її, а влітку дочка забрала ОСОБА_6 до себе, а на осінь в хаті стали жити відповідачі.

Вона восени 2008 року говорила ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вибратись із хати, але вони лише обіцяли. В минулому році вона зверталась в сільську раду з заявою про виселення із хати, але голова сільради був на стороні відповідачів. Вона пенсіонерка і за землю податок не платить. Заяв в сільську раду про відмову від земельної ділянки вона не писала.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала та пояснила, що у позивачки є будинок в с. Строїнцях, відповідачі незаконно вселились в її будинок по вул. Комінтернівській, буд. 8 .

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав і пояснив, що вони з жінкою купили дану хату в ОСОБА_6 в 2006 році, а вона за рік до цього купила її в ОСОБА_1 Вони з жінкою заплатили за хату 1500 грн., при цьому були присутні свідки, договору не укладали і документів на хату не бачили. ОСОБА_6 забрала до себе її дочка.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала і пояснила, що в 2006 році вона з ОСОБА_4 купила хату у ОСОБА_6 за 1500 грн в с. Строїнці. Родичі ОСОБА_6 залишили розписку від імені ОСОБА_1 згідно якої вона продала хату ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що спірний будинок був ОСОБА_1. ОСОБА_6 була її мамою і померла 7 років назад. В мами валилась хата і вона жила в хаті пів року, а потім перейшла в іншу хату, тому що там було далеко носити воду. Як мама домовлялась і як розраховувалась з позивачкою, вона не знає.

Свідок ОСОБА_8 дав показання про те, що він сусід відповідача. Його покійна тітка ОСОБА_6 купила в ОСОБА_1 хату за 190 грн. і взяли з неї розписку, пізніше їй хата не сподобалась і вона продала її ОСОБА_4 при ній. ОСОБА_1 приходила всі роки і намагалась вигнати відповідачів із хати, він був присутній при тому, як ОСОБА_1 писала розписку ОСОБА_6 про те, що взяла в неї гроші за хату цю розписку також підписала його жінка та ще один чоловік, якого привела ОСОБА_1. ОСОБА_4 при покупці взяли в ОСОБА_6 розписку ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона сусідка відповідачів. Купила в 2010 році хату, по вул. Комінтернівська, 6. В минулому році ОСОБА_1 стала їх вигонити із тої хати, вона приревнувала ОСОБА_5 до свого чоловіка і за це намагалась бити її та стала вигонити з будинку.

Суд, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 41 Конституції України, яка є законом прямої дії, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності.

Одним із способів захисту цивільних прав є відновлення становища, яке існувало до порушення ( п.4 ч.2 ст.16 ЦК України). Таким відновленням становища є витребування майна з чужого незаконного володіння і повернення його законному власнику.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно з особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування житлового будинку від осіб, які незаконно заволоділи ним, можливе лише шляхом виселення. Згідно ст. 109 ЖК України виселення з житлового приміщення здійснюється в судовому порядку.

ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями в с. Строїнці Тиврівського району по вул. Комінтернівська, буд № 8, що стверджується свідоцтвом про право власності № 239, виданого виконкомом Строїнецької сільської ради Тиврівського району 19 грудня 1990 року (а.с. 3). Право власності зареєстроване в КП « ВООБТІ» 19.12.1990 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, а проживають без реєстрації в с. Строїнці, по вул. Комінтернівська, 8., що стверджується довідкою Строїнецької сільської ради № 02-10-86 від 12.05.2016 р. (а.с. 9).

Відповідачі надали як доказ придбання ними будинку в с. Строїнці Тиврівського району по вул. Комінтернівська, буд № 8 розписку ОСОБА_1, від 04.09.2005 р. згідно якої вона взяла за продаж свого будинку у ОСОБА_6 1950 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав тв обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян та інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Так, відповідно до ст. 657 ЦК України, станом на час виникнення спірних правовідносин (згідно розписки 04.09.2005 р.), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна повинен укладатись у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ст. 210 ЦК України, правочин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Розписка ОСОБА_1, від 04.09.2005 р. згідно якої вона взяла за продаж свого будинку в с. Строїнці Тиврівського району по вул. Комінтернівська, буд № 8 у ОСОБА_6 1950 грн., яку надали відповідачі, як доказ придбання ними спірного будинку, не відповідає формі і вимогам договору купівлі-прожажу нерухомості і тому не створює наслідків, що породжує даний правочин, в зв'язку з чим суд її до уваги не бере.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. 202, 203, 204, 208, 209, 215, 216, 319, 328, 334, 657 ЦК України, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",

вирішив:

Позов задоволити.

Виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з житлового будинку № 8 по вул. Комінтернівська, с. Строїнці Тиврівського р-ну Вінницької обл. без надання іншого житлового приміщення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський райсуд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Мазурчак А. Г.