АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/3318/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2916/16Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Гальонкіна С.А.,

суддів: Акопян В.І., Лобова О.В.,

при секретарі : Маладиці Л.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 4244,73 доларів США, яка виникла з 19 лютого 2014 року по 22 грудня 2015 року за процентами за користування кредитом; пені за несвоєчасне погашення кредиту; пені за несвоєчасну сплату процентів.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21.05.2007 р. між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 20277,00 доларів США на строк до 20.05.2019 року зі сплатою 12,5 % річних. Відповідач належним чином зобовязання за договором не виконував. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 29.07.2014 року з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором, проте вказане рішення відповідачем до даного часу не виконано.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2016 року позов ПАТ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за відсотками за кредитним договором №99 к-ф від 21.05.2007 року в сумі 2192,45 дол.США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» пеню в сумі 48265,65 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 1605,46 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення місцевого суду скасувати. Посилається на те, що при ухваленні рішення судом дана неправильна оцінка встановленим обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права. Вважає, що нарахування процентів за користування кредитними коштами та пені поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, вимоги згідно ст. 625 ЦК України Банком не заявлялися. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням апеляційного суду достроково стягнута заборгованість, а тому між сторонами існують лише невиконані зобовязальні правовідносини відповідно до рішення Апеляційного суду Полтавської області від 29.07.2014 року.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, зясувавши межі апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги предявлені обґрунтовано та підтверджені належними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.05.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №99к-ф, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 20277,00 доларів США на строк до 20.05.2019 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом виходячи із 12,5% річних(а.с.8).

Відповідно до п. 6.3, 6.4 Кредитного договору дійсний договір набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами. Строк дії договору з моменту набрання ним юридичної сили по 21 травня 2020 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобовязань, що лишились невиконаними з будь-яких причин. Припинення (закінчення) строку дії договору не тягне за собою припинення зобов'язань, що випливають з цього договору. Також у випадку, якщо такі зобовязання виникли після припинення (закінчення) строку дії договору на підставі зобовязань, що лишились невиконаними на момент закінчення строку дії договору.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2014 року у справі №524/1939/14-ц задоволено позов ПАТ «Укргазбанк». Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №99к-ф станом на 18.02.2014р. на загальну суму 9774,81 дол.США та судові витрати в сумі 845,11 грн.

Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області 20.08.2014р. був виданий виконавчий лист на підставі рішення апеляційного суду від 29.07.2014 року, який перебуває на примусовому виконанні в Автозаводському ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області. На момент розгляду справи рішення суду у справі №524/1939/14-ц залишається не виконаним.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказаним рішенням апеляційного суду договір не розірвано. З матеріалів справи вбачається, що Банком у встановленому законом порядку звернуто до примусового виконання рішення апеляційного суду, яке на даний час не виконано.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання відсотків за користування кредитними коштами, належних кредитору відповідно до статті 1048 ЦК України і штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання.

Саме до таких висновків зводяться правові позиції, висловлені Верховним Судом України в постановах від 23.09.2015 року у справі № 6-1206цс15, від 02.12.2015року у справі № 6-249цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16.

Враховуючи, що ухваленим апеляційним судом рішенням не припинено між сторонами правовідносини та на момент звернення до суду заборгованість не погашена, колегія суддів вважає, що позовні вимоги заявлені обґрунтовано згідно норм чинного законодавства.

Виходячи із вище викладеного, колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги, що нарахування процентів за користування кредитними коштами та пені поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, а між сторонами існують лише невиконані зобовязальні правовідносини відповідно до рішення Апеляційного суду Полтавської області від 29.07.2014 року.

Вказані доводи ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права та не відповідають правовим позиціям, висловленим Верховним Судом України під час перегляду справ з аналогічних правовідносин.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що подана відповідачем заява про застосування наслідків спливу спеціального строку позовної давності до пені, оскільки відповідно до п. 5.8. Кредитного договору сторони дійшли згоди щодо збільшення строку позовної давності.

Так, відповідно до п. 5.8. Кредитного договору, строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі по поверненню процентів за користування кредитом та суми заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків понесених Банком під час виконання умов цього договору.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2014 року про стягнення заборгованості станом на 18.02.2014 року на даний час не виконано. Банком вчинені дії по зверненню його до примусового виконання.

До суду Банк звернувся в травні 2016 року з вимогами про стягнення процентів за користування кредитом; пені за несвоєчасне погашення кредиту; пені за несвоєчасну сплату процентів. Розрахунок цих коштів здійснено починаючи з 19.02.2014 року по 22.12.2015 року.

Таким чином, збільшений трирічний строк позовної давності починаючи з дати ухвалення рішення апеляційним судом, враховуючи період стягнення застосований цим рішенням, не пропущений.

Відповідно до п. 3.1.8. Кредитного договору визначено, що на залишок простроченої заборгованості за простроченим кредитом проценти нараховувати, виходячи із 13,5 % річних, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості.

Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобовязань, що лишися невиконаними з будь-яких причин. Припинення (закінчення)строку дії договору не тягне за собою припинення зобовязань, що виникають з цього договору, також у випадку, якщо такі зобовязання виникли після припинення (закінчення) строку дії договору на підставі зобовязань, що лишаються невиконаними на момент закінчення строку дії договору (п.6.4. Кредитного договору).

Враховуючи досягнуті сторонами умови договору, колегія суддів вважає, що розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами виходячи із 13,5 % річних не суперечить правовій позиції ВСУ у справі за № 6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року.

Пунктом 5.3 Кредитного договору визначено, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, Позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,1% від суми невиконаного зобовязання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про необхідність стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання у національній валюті України гривні.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права, врахувавши правові позиції Верховного Суду України.

Розгляд справи проведений з дотриманням принципузмагальності та диспозитивності, а оцінка доказів здійснена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в ній доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_4

(підпис) ОСОБА_5

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1