РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року м. Мукачево Справа №303/7316/15-ц

2/303/192/16

номер рядка с.з. 1

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача (1) ОСОБА_2

до відповідача (2) Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області

третя особа без самостійних вимог: товариство з обмеженою відповідальністю «Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»

про визнання недійсними рішень та актів,

За участю:

представника позивача ОСОБА_3;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, з урахування заяви про збільшення позовних вимог (а.с.87-92), звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними:

1. Рішення Виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради Мукачівського району від 28 листопада 2002 року №175 «Про оформлення права власності на індивідуальний житловий будинок».

2. Рішення 20 сесії 5 скликання Чинадіївської селищної ради Мукачівського району від 16 жовтня 2007 року №315 «Про скасування рішення виконкому».

3. Рішення 17 сесії 5 скликання Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області від 26 червня 2007 року №261 «Про надання земельних ділянок».

4. Рішення 18 сесії 5 скликання Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області від 27 липня 2007 року №275 «Про внесення часткових змін до рішень сесії селищної ради».

5. Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №537625, виданого 04 грудня 2007 року ОСОБА_2.

6. Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №538927, виданого 11 грудня 2007 року ОСОБА_2.

Третьою особою без самостійних вимог на предмет спору по справі зазначено товариство з обмеженою відповідальністю «Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Як на підставу для задоволення позову, ОСОБА_1 посилається на порушення його прав як власника житлового будинку, що знаходиться на вул. вул. Санаторній, 278 смт. Чинадієво Мукачівського району (надалі Будинок), внаслідок прийняття відповідачем (2) оспорюваних за предметом позову рішень, на підставі яких відповідачу (1) було надано в приватну власність прилеглі до вищевказаного будинку земельні ділянки площею 0,1500 га та 0,0980 га., які знаходилися у фактичному користуванні померлого ОСОБА_4, від якого він купив Будинок.

За доводами позивача, внаслідок таких дій відповідача (2), він не може обслуговувати свій Будинок, оскільки прилеглі до нього земельні ділянки належать на праві приватної власності іншій особі. Також і сам Будинок розташований на землі, яка, на підставі оспорюваних за предметом позову рішень, стала власністю відповідача ОСОБА_2

З посиланням на ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України, а також п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», позивач зазначає що до нього як покупця Будинку за договором від 13.09.2007 мало перейти право користування спірними земельними ділянками. Однак, незважаючи, на вказані обставини, орган місцевого самоврядування вирішив передати, прилеглу до Будинку землю ОСОБА_2, тим самим позбавивши власника Будинку можливості його обслуговувати та належним чином користуватися своєю власністю.

За доводами позивача, цивільне законодавства взагалі не допускає виникнення такої ситуації, коли розташований на земельній ділянці обєкт нерухомості належить іншій особі.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо необхідності визнання недійсним Рішення Виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради Мукачівського району від 28 листопада 2002 року №175 «Про оформлення права власності на індивідуальний житловий будинок», позивач посилається на те, що вказаним актом органу місцевого самоврядування було передано у власність Будинок ОСОБА_5, який помер 29 років перед тим. Необхідність скасування цього рішення повязана з тим, що ОСОБА_2 вважає себе спадкоємницею майнових прав та активів померлого ОСОБА_5, в тому числі і Будинку.

Представник позивача, у судових засіданнях по справі, просив задоволити позов з підстав, що зазначені у позовній заяві (а.с. 4-14) та заяві про збільшення позовних вимог від 19.01.2016 (а.с. 86-92).

Уповноважені представники відповідачів, прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовних вимог не визнали, з посиланням на те, що фактичним володільцем Будинку та землі, на якій він розташований був ОСОБА_5, а ОСОБА_2 успадкували ці права після його смерті, тому спірна земля правомірно була виділена у власність спадкоємиці померлого.

Звернули увагу суду також на той факт, що рішення, на підставі якового було оформлено право власності на Будинок за ОСОБА_6, на даний час, скасовано самим органом місцевого самоврядування.

Також судом було задоволено клопотання представників відповідача (1) про виклик та допит свідків, один з яких зявився до суду та дав свої свідчення відносно обставин заявленого позову.

Решта свідків, як і самі представники відповідачів, після їх останньої участі у судовому засіданні 17.03.2016 до суду не зявилися, хоча розгляд цивільної справи у звязку з цим відкладався.

Як свідки, так і представники відповідачів належним чином повідомлялися про дату і час судових засідань по справі (а.с. 150-153, 155, 157-158, 160, 162, 166, 169).

Поряд з цим, у попередніх судових засіданнях по справі представники обох відповідачів висловили своє пояснення відносно заявленого позову, а також заявили клопотання, які судом були задоволені. Крім того, приймали участь у дослідженні поданих по справі доказових матеріалів.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового процесу, відносно заявленого позову, дослідивши подані по даній справі доказові матеріали, а також цивільні справи №№2-483/10, 2-533/11, 2-546/11, 303/6625/14-ц та інвентарні справи №№1757, 1221/1264, суд констатує наступне.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі частини першої ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів

державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За змістом п. «г» частини третьої ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина перша ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

При ухваленні судового рішення суд зазначає також те, що як держава, так і органи державної влади та органи місцевого самоврядування мають відповідати перед людиною за свою діяльність та гарантувати дотримання прав і свобод будь якої особи, що має сприяти утвердженню конституційного принципу верховенства права (ст. 8 Конституції України) та забезпеченню дотримання стабільності та юридичної визначеності правових відносин, зокрема і земельних.

За результатами судового розгляду справи судом встановлено, що відповідач (2), приймаючи оспорювані за предметом позову рішення, не сприяв дотриманню прав і свобод учасників спірних правовідносин та забезпеченню стабільності, а також правової визначеності вказаних.

Така діяльність Чинадіївської селищної ради Мукачівського району призвела до наявності двох інвентарних справ на одне домоволодіння, внаслідок почергового прийняття рішень про оформлення права власності на спірний обєкт нерухомості за різними особами, достовірно володіючи інформацією про такий стан справ.

Вказані дії органу місцевого самоврядування призвели до ситуації, коли власником Будинку вважається одна особа, а земля, на якій він розташований, та яка необхідна для його обслуговування іншій.

Правова невизначеність стосовно фактичного володільця Будинку вплинула також на невизначеність і у земельних питаннях.

В сукупності вказані обставини стали причиною появи численних судових справ між сторонами по справі, предметом розгляду по яких були зазначені перед цим питання, однак без їх кінцевого вирішення по суті.

Так, виконавчий комітет Чинадіївської селищної ради Мукачівського району, приймаючи 28 листопада 2002 року рішення під №175 «Про оформлення права власності на індивідуальний житловий будинок» (а.с. 125), фактично оформив право власності на Будинок на померлого 25.09.1973 ОСОБА_5, внаслідок чого померлій особі було видано свідоцтво про право власності на Будинок (а.с. 102), а відповідач (1) отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння (а.с. 103).

На вказану ситуації звернув також увагу Верховний Суд України, переглядаючи в касаційному порядку цивільну справу №2-483/10 за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання незаконними і скасування рішення, свідоцтва про право власності, а також договору купівлі продажу Будинку (справа №2-483/10, а.с. 181).

Надаючи правову оцінку обставинам, повязаним з рішенням відповідача (2) від 28 листопада 2002 року №175, суд застосовує положення чинного на той час Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР 1963 р.) (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Згідно з нормативним правилом, передбаченим частиною другою ст. 9 ЦК УРСР 1963 р. правоздатність (тобто здатність мати цивільні права та обовязки) громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Отже, у спірній по справі ситуації, виконавчий комітет Чинадіївської селищної ради Мукачівського району в однозначній мірі не мав права приймати рішення про оформлення права власності на Будинок за особою, у якої припинилася правоздатність, тобто здатність мати цивільні права (в т.ч. і право власності).

Потенційний спадкоємець померлого міг лише успадкувати тільки ті права і обовязки, які за життя той мав. Якщо за час свого життя, ОСОБА_5 не оформив право власності на Будинок, то і після його смерті таке право у нього виникнути не могло.

На час судового розгляду даної справи, чинними є правовстановлюючі та реєстраційні документи (а.с. 22-23), які свідчать про те, що власником Буднику є ОСОБА_1 За таких обставин, ним правомірно заявлена вимога про визнання недійсним рішення відповідача (2) від 28 листопада 2002 року №175, у звязку з наявністю якого не визнається та оспорюється (у даній, та повязаних з нею справах) його право власності на Будинок (ст.ст. 1, 15 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України).

По відношенню до вказаної вимоги позивача суд не застосовує загальний строк давності, визначений у ст. 71 ЦК УРСР 1963 р., оскільки оспорюване рішення прийнято відповідачем (2) 28.11.2002 р., а Цивільний кодекс України набрав чинність 01.01.2004 р. Отже, на час набрання чинності діючим Цивільним кодексом України, передбачений ст. 71 ЦК УРСР 1963 р. трьохрічний строк позовної давності не сплив, тобто позов про визнання недійсним рішення від 28 листопада 2002 року №175 міг бути предявлений.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з правовими положенням діючого, на час розгляду справи, Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя ст. 267 Цивільного кодексу України).

Жодних заяв від відповідачів по справі щодо необхідності застосування до вимог позивача строків позовної давності до суду не надходило, та уповноваженими представниками, у процесі судового розгляду справи, не заявлялося.

Отже, рішення відповідача (2) від 28 листопада 2002 року №175 підлягає визнанню недійсним з вищевказаних підстав.

Виносячи рішення від 16 жовтня 2007 року №315 «Про скасування рішення виконкому» (а.с. 126), Чинадіївська селищна рада Мукачівського району також діяла з порушенням закону.

Так, приймаючи 26.07.2007 рішення під №326 «Про узаконення самовільного будівництва та оформлення права власності на нерухоме майно» (а.с. 19) за ОСОБА_6, від якого ОСОБА_1 купив Будинок, - майже через три місці орган місцевого самоврядування скасовує це рішення, незважаючи на те, що на підставі нього як ОСОБА_4, так і ОСОБА_1 реалізували свої субєктивні права на Будинок, оформивши та зареєструвавши почергово право власності на вказаний перед цим обєкт нерухомості. Також внаслідок цивільно правової реалізації рішення 26.07.2007 під №326 позивач став власником Будинку.

У рішенні від 16 квітня 2009 року по справі №1-9/2009 (справа за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування)) Конституційний Суд України навів декілька правових позицій, одна з яких міститься в абзаці пятому п. 5 мотивувальної частини вказаного рішення.

Відповідно до вказаної правової позиції органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Отже, відповідач (2) не мав права у самостійному порядку скасовувати своє попереднє рішення, внаслідок якого в окремих осіб виникли та були реалізовані цивільні правовідносини, оскільки це суперечить змісту ст. 3 Конституції України, частині першій ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та правовій позиції, яка міститься в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп.

Прийнявши 26.07.2007 рішення під №326 «Про узаконення самовільного будівництва та оформлення права власності на нерухоме майно» (а.с. 19) за ОСОБА_6, відповідач через один день, тобто 27 липня 2007 року виносить рішення під №275 «Про внесення часткових змін до рішень сесії селищної ради» (а.с. 128), яким передає у власність ОСОБА_2 дві земельні ділянки в смт. Чинадієво Мукачівського району, вул. Санаторна 278, а саме:

- 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового буднику;

- 0,0980 га для ведення особистого селянського господарства, перед тим, надавши дозвіл відповідачу (1) на приватизацію цих земельних ділянок (оспорюване за переметом позову рішення 17 сесії 5 скликання Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області від 26 червня 2007 року №261 «Про надання земельних ділянок», а.с. 127).

Таким чином, дозволивши приватизувати одній особі земельні ділянки (26.06.2007), на яких знаходиться Будинок, та які потрібні для його обслуговування, позивач дозволяє оформити право власності на Будинок (26.07.2007) іншій особі, а через день (27.07.2007) передає земельні ділянки громадянину, якому дозволив їх приватизувати, хоча, майже через три місяці скасовує рішення, яким надав дозвіл оформити право власності на Будинок.

При цьому, відповідач (2), дозволивши оформити право власності на Будинок ОСОБА_4 повинен був знати про рішення від 28 листопада 2002 року рішення під №175, яким фактично оформив право власності на цей же обєкт нерухомості за померлим 25.09.1973 ОСОБА_5

Тобто, внаслідок вищеописаних дій органу місцевого самоврядування, Будинок опинився, одночасно, у власності двох різних осіб, що вплинуло також на ситуацію, коли Будинок, фактично належить одній особі, а земельне ділянка під ним на навколо нього іншій.

У процесі судового розгляду справи, представниками сторін не заперечувався той факт, що ОСОБА_4 по день своєї смерті проживав у Будинку, тобто користувався ним, а також прилеглою до будинку землею, тоді як ОСОБА_2 проживала та проживає у цьому ж селищі на вул. Санаторній, 308. Після смерті ОСОБА_5 у Будинку проживала його дружина із своїм співмешканцем ОСОБА_4

Відповідно до частини другої ст. 120 Земельного кодексу України та частини другої ст. 377 Цивільного кодексу України (у редакції чинній на момент винесення оспорюваних за предметом позову рішень від 26 червня 2007 року №261 та від 27 липня 2007 року №275, укладення договору купівлі продажу від 13.09.2007 та оформлення державних актів на землю за відповідачем (1)), якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Крім того, по відношенню до рішення відповідача (2) від 26.06.2007 №261, суд зазначає, згідно з частиною першою ст. 118 Земельного кодексу України приватизувати можна земельні ділянки, які знаходяться у фактичному користуванні громадян.

Отже, прийнявши 26.07.2007 рішення під №326 «Про узаконення самовільного будівництва та оформлення права власності на нерухоме майно» (а.с. 19) за ОСОБА_6 та достовірно знаючи про факт проживання вказаної особи в Будинку та користування ним прилеглими до нього земельними ділянками, орган місцевого самоврядування не вправі був приймати через один день рішення про передачу спірних земельних ділянок іншій особі та видавати державні акти на імя ОСОБА_2, після того, як Будинок був відчужений на користь позивача, і до нього мало перейти право користування спірними земельними ділянками на вул. Санаторній, 278, у відповідності до частини другої ст. 120 Земельного кодексу України та частини другої ст. 377 Цивільного кодексу України.

На момент видачі державних актів відповідачу (1), як і на час судового розгляду даної справи, договір купівлі продажу від 13.09.2007 ніким не скасований, а позивач вважається власником Будинку, тому передання у власність землі, на якій розташований вказаний обєкт нерухомості іншій особі, слід вважати неправомірним.

В будь якому випадку, перед вирішенням питання щодо передачі тій чи іншій особі земельних ділянок на вул. Санаторній, 278 в смт. Чинадієво Мукачівського району, мали бути в однозначному варіанті визначенні питання щодо законного власника майна чи особи, яка могла фактично ним стати, внаслідок застосування відповідної правової процедури, з приведенням у відповідність до чинного законодавства своїх попередніх рішень.

Як зазначалося перед цим, ОСОБА_5 не оформив за життя право власності на будинок, тому не міг його отримати і після своєї смерті. Питання про визначення фактичного спадкоємця вказаного майнового активу мало бути вирішено у відповідності до вимог закону, а не шляхом визнання за померлою у 1973 році особою права власності на Будинок, а також скасування у самостійного порядку рішення, на підставі якого у третіх особі виникли цивільні права і обовязки.

З огляду на вищевкзане, суд виходить з того, що оспорюваними за предметом позову актами порушено право позивача на отримання у користування чи власність спірних земельних ділянок, для можливості вільно здійснювати законодавчо визначені правомочності по відношенню до майна, яке йому наразі належить.

За таких фактичних обставин справи, оспорювані за предметом позову рішення та акти залишатися в силі не можуть, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Пояснення свідка ОСОБА_7, яка описала у судовому засіданні 17.03.2016 хронологію прийняття оспорюваних рішень Чинадіївською селищною радою відносно Будинку та земельних ділянок, не спростовують вищевказаного висновку суду про необхідність задоволення позову.

Судові витрати по справі у сумі 3570,40 грн. (судовий збір, а.с. 1-3, 83-85) у рівній мірі підлягають віднесенню на відповідачів відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України та абзацу шостого п. 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 3, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

2. Визнати недійсними:

2.1. Рішення Виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради Мукачівського району від 28 листопада 2002 року №175 «Про оформлення права власності на індивідуальний житловий будинок».

2.2. Рішення 20 сесії 5 скликання Чинадіївської селищної ради Мукачівського району від 16 жовтня 2007 року №315 «Про скасування рішення виконкому».

2.3. Рішення 17 сесії 5 скликання Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області від 26 червня 2007 року №261 «Про надання земельних ділянок».

2.4. Рішення 18 сесії 5 скликання Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області від 27 липня 2007 року №275 «Про внесення часткових змін до рішень сесії селищної ради».

2.5. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №537625, виданий 04 грудня 2007 року ОСОБА_2.

2.6. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №538927, виданий 11 грудня 2007 року ОСОБА_2.

3. Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, смт. Чинадієво Мукачівського району Закарпатської області, вул. Санаторна, 308, код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Мукачево Закарпатської області, вул. Верді, 4/28, код НОМЕР_2) суму 1785,20 грн. (одна тисяча сімсот вісімдесят пять гривень 20 коп.) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

4. Стягнути з Чинадіївської селищної ради Мукачівського району (смт. Чинадієво Мукачівського району Закарпатської області, вул. Волошина, 41) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Мукачево, вул. Верді, 4/28, Закарпатської області, код НОМЕР_2) суму 1785,20 грн. (одна тисяча сімсот вісімдесят пять гривень 20 коп.) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 26.04.2016.