Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом дочірнього підприємства «Житловий комплекс № 2» приватного акціонерного товариства «Житлово-побутове підприємство» до ОСОБА_3 про стягнення боргу та виселення, за касаційною скаргою дочірнього підприємства «Житловий комплекс № 2» приватного акціонерного товариства «Житлово-побутове підприємство» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року дочірнє підприємство «Житловий комплекс № 2» приватного акціонерного товариства «Житлово-побутове підприємство» (далі - ДП «ЖК № 2» ПрАТ «Житлово-побутове підприємство») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу та виселення.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідачка разом зі своєю сім'єю проживає у блоці АДРЕСА_1. Позивач вказував, що станом на 01 грудня 2013 року заборгованість відповідачки за договором найму становить 12 754 грн 91 коп.

На підставі вищевказаного позивач просив стягнути з відповідачки борг з оплати за житлово-комунальні послуги та усунути перешкоди у користуванні гуртожитком шляхом визнання відповідачки та її малолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 квітня 2015 року позов ДП «ЖК № 2» ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ДП «ЖК № 2» ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» 12 754 грн 91 коп. заборгованості з оплати за житлово-комунальні послуги.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 квітня 2015 року скасовано в частині стягнення боргу з ОСОБА_3 і в цій частині відмовлено в задоволенні позовних вимог ДП «ЖК № 2» ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «ЖК № 2» ПрАТ Житлово-побутове підприємство», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, судове рішення в частині відмови у виселенні не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається ( ст. 335 ЦПК України).

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 разом із сім'єю проживає в блоці № НОМЕР_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

Даний гуртожиток належить на праві приватної власності ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» і перебуває в оперативному управлінні ДП «Житловий комплекс № 2» ПрАТ «Житлово-побутове підприємство».

17 листопада 2006 року між ДП «ЖК № 2» ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» та ОСОБА_3 було укладено договір найму житлового приміщення № 17, згідно з умовами якого наймодавець передав в найм відповідачці та членам її сім'ї житлову площу у гуртожитку АДРЕСА_1, кімната № НОМЕР_1, для тимчасового проживання.

17 листопада 2006 року між ДП «ЖК № 2» ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» та ОСОБА_3 було укладено угоду про погашення боргу з оплати за проживання у гуртожитку АДРЕСА_1, кімната № НОМЕР_1, згідно з умовами якої відповідачка визнає і підтверджує свій борг на користь позивача станом на день укладення цієї угоди в сумі 1497 грн 25 коп. На погашення цього боргу боржник сплачує кредитору щомісячну грошову суму у розмірі 124 грн 77 коп. Заборгованість боржника перед кредитором погашається протягом 12 місяців з дня укладення цієї угоди. Цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість ОСОБА_3 зі сплати житлово-комунальних послуг станом на 01 грудня 2013 року становить 12 754 грн 91 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості з оплати за житлово-комунальні послуги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу з ОСОБА_3 і в цій частині відмовляючи в задоволенні позовних вимог ДП «ЖК № 2» ПрАТ Житлово-побутове підприємство» до ОСОБА_3 про стягнення боргу, суд апеляційної інстанції виходив того, що позивач на підтвердження своїх позовних вимог не надав належного розрахунку, оскільки позивачем надано розрахунок заборгованості з оплати комунальних послуг за 6 років, який є нечитабельним та не є належним доказом відповідно до ст. 61 ЦПК України.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Згідно зі ст. 68 ЖК Української РСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вноситься щомісяця.

Відповідно до ст. 162 Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до Примірного положення про гуртожиток від 03 червня 1986 року № 208 (далі - Положення) громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Згідно з п. 1.5 договору найму сторони домовились, що оплата за користування житлом та комунально-побутових послуг на утримання житла встановлюється наймодавцем відповідно до діючих розцінок, тарифів та кошториса витрат. Місячна сума договору на момент його укладення складає 55 грн 07 коп.

Відповідно до п. 1.6 договору коригування вартості ціни за надані послуги проводиться без згоди наймача відповідно до індексу інфляції, який визначається Мінстатом щомісячно, а також у випадках зміни цін та тарифів на комунальні послуги, передбачені постановами Кабінету Міністрів України.

Борг за проживання у гуртожитку на момент укладення договору складає 1 497 грн 25 коп. (п. 1.7 договору), що також підтверджується угодою про погашення боргу з оплати за проживання у гуртожитку, яка була укладена сторонами 17 листопада 2006 року.

Відповідно до п. 2.2.3 договору наймач зобов'язується своєчасно оплачувати витрати наймодавця за надані житлово-комунальні послуги, вказані у п. 1.5 даного договору, не пізніше 10 числа наступного місяця.

Згідно з п. 2.1.5 договору наймодавець зобов'язується доводити наймачу встановлені тарифи на житлово-комунальні послуги та розмірі щомісячних платежів за них.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість ОСОБА_3 зі сплати житлово-комунальних послуг станом на 01 грудня 2013 року становить 12 754 грн 91 коп.

Посилаючись на те, що вказаний розрахунок не є належним доказом, апеляційний суд на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не встановив переліку наданих послуг та їх вартість, не перевірив наданих розрахунків заборгованості за кожний місяць, а також не розрахував, з чого саме складається заборгованість та за які саме послуги (перелік послуг), і відповідно не перевірив обґрунтованості розрахунків вартості послуг.

При цьому суд апеляційної інстанції не врахував, що умовами договору найму передбачено право позивача коригувати вартість ціни за надані послуги без згоди наймача.

Крім того, керуючись ст. ст. 256, 257 ЦК України, судом апеляційної інстанції не враховано положення п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскаржуване рішення апеляційного суду у порушення вищевказаних роз'яснень не містить висновків суду щодо доведеності позовних вимог.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу підлягає скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу дочірнього підприємства «Житловий комплекс № 2» приватного акціонерного товариства «Житлово-побутове підприємство» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк

Т.О. Писана