АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2813/16 Справа № 202/6124/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: Дочірнє підприємство «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А», Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А», ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, про визнання ордеру на житлову площу недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення, посилаючись на те, що 15 травня 2012 року Дочірнім підприємством «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А» ОСОБА_3 як працівнику цього підприємства для поліпшення житлових умов було видано ордер на право зайняття із сином ОСОБА_4 житлової площі в кімнаті № 21 гуртожитку по вул. Сагайдачного, 6 у м. Дніпропетровську.

На підставі отриманого ордеру позивачі зареєструвалися в зазначеній кімнаті, але до теперішнього часу не мають можливості вселитися до неї, оскільки спірна кімната зайнята відповідачем ОСОБА_2, який виселятися відмовляється. Посилаючись на те, що відповідач самоправно зайняв дане житлове приміщення просять усунути їм перешкоди в користуванні кімнатою № 21 гуртожитку по вул. Сагайдачного, 6 у м. Дніпропетровську шляхом виселення ОСОБА_2 із цієї кімнати без надання іншого житла.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до Дочірнього підприємства «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання ордеру на житлову площу недійсним, посилаючись на те, що 1 листопада 2008 році за клопотанням керівництва Лівобережної міжрайонної податкової інспекції йому як службовцю цієї установи, який потребував отримання житла, ДП ЖКК ВАТ «Дніпропетровський силікатний завод», на балансі якого на той час перебував вищевказаний гуртожиток, була виділена в користування кімната №21 у вказаному вище гуртожитку та директором ДП ЖКК ВАТ «Дніпропетровський силікатний завод» видано на його ім'я ордер № 01/11 серії VII на право зайняття кімнати № 21, а також укладено між ним та цим підприємством договір про надання житла по найму та надання послуг з утримання будинку (гуртожитку), який діє і станом на час розгляду справи.

Вважає, що спірна кімната зайнята ним на законних підставах, а ордер, виданий на ім'я позивачів, повинен бути визнаний недійсним як такий, що виданий з грубим порушенням закону та порушує його право на користування кімнатою в гуртожитку, у звязку з чим просив, з урахуванням уточнень, визнати недійсним ордер № 08 Сер 0012, виданий 15 травня 2012 року Дочірнім підприємством «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А» на житлову площу кімнати № 21 гуртожитку по вул. Сагайдачного, 6 у м. Дніпропетровську на ім'я ОСОБА_4

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2016 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено та ухвалено: виселити ОСОБА_2 з житлового приміщення кімнати № 21 в гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сагайдачного, 6 без надання іншого житлового приміщення, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Цим же рішенням суду стягнуто із ОСОБА_2 на користь кожного із позивачів витрати по сплаті судового збору в розмірі по 121 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що законним правом на проживання у спірній кімнаті гуртожитку наділені лише позивачі за первісним позовом, а правові підстави для проживання у цій кімнаті відповідача ОСОБА_2 відсутні, а оскільки відповідач звільнити спірне житлове приміщення відмовляється, чим чинить позивачам перешкоди в користуванні даним житлом, він підлягає виселенню зі спірної кімнати без надання іншого житлового приміщення. А також відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача ОСОБА_2 не було законних підстав для проживання в спірній кімнаті.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 листопада 2008 року адміністрацією Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» ВАТ «Дніпропетровський силікатний завод» на ім'я ОСОБА_2 як працівнику Лівобережної міжрайонної податкової інспекції м. Дніпропетровська була надана в тимчасове користування кімната № 21 у гуртожитку по вул. Сагайдачного, 6 у м. Дніпропетровську та видано ордер № 01/-11 серії VII на право зайняття цієї кімнати (а.с. 21), а також цього ж дня між ОСОБА_2 та Дочірнім підприємством «Житлово-комунальна контора» ВАТ «Дніпропетровський силікатний завод» було укладено договір про надання житла по найму та надання послуг з утримання будинку (гуртожитку) та прибудинкової території №21-н (а.с. 34).

Відповідно до п. 7.1 цього Договору цей договір діє до 1 листопада 2009 року; договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. Пунктом 7.3 цього Договору передбачено, що договір може бути розірваний достроково, зокрема, у разі переходу права власності (користування) на кімнату до іншої особи.

Крім того, встановлено, що 05 квітня 2012 року та 11 травня 2012 року адміністрація правонаступника ДП «Житлово-комунальна контора» ВАТ «Дніпропетровський силікатний завод» - ДП «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А» зверталося до ОСОБА_2 з вимогою звільнити зазначену кімнату, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями листів на ім'я ОСОБА_2, зі змісту зазначених листів вбачається, що спірна кімната надавалася ОСОБА_2 для проживання тимчасово до 31 грудня 2011 року, проте у ордері виданого на імя ОСОБА_2 ця інформація взагалі відсутня (а.с. 7, 8),

Також, як вбачається з акту від 14 січня 2014 року, складеного представниками КП «Жилсервіс-5», ОСОБА_2 не зареєстрований в кімнаті №21 вказаного гуртожитку та у нього немає ордеру, який являється підставою для заселення і проживання (а.с. 10), проте цей акт складено з порушенням, оскільки ці дані спростовуються ордером на імя ОСОБА_2 та договору про надання житла по найму та надання послуг з утримання будинку (гуртожитку) та прибудинкової території №21-н, про що зазначалося вище.

В подальшому 15 травня 2012 року ДП «Самара» ПП «Кіаніт-А» кімната № 21 у гуртожитку по вул. Сагайдачного, 6 у м. Дніпропетровську була виділена в якості другої кімнати ОСОБА_3 як працівнику цього підприємства, яка разом із сином ОСОБА_4 потребувала поліпшення житлових умов у гуртожитку, проживаючи в кімнаті № 44 цього ж гуртожитку. Адміністрацією ДПочірнього підприємства «Самара», а в подальшому на ім'я ОСОБА_4, як члена сім'ї працівника ОСОБА_3, 15 травня 2012 року було видано ордер №08 серії 0012 на право зайняття вказаної кімнати, а 31 травня 2012 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєструвалися за цією ж адресою (а.с. 63-65).

Також, судом встановлено, що 14 березня 2012 року Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення № 173 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку за адресою: вул. Сагайдачного, 6», згідно якого вказаний гуртожиток був прийнятий на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради (а.с. 9).

Відповідно до вимог статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету...

Стаття 129 ЖК передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Пунктом 10 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення.

Статтями 58, 59 ЖК України визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Отже, ордер на жиле приміщення з огляду на його видачу на зайняте жиле приміщення може бути визнаним недійним лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні зайняла його на законних підставах.

Як вбачається з матеріалів справи, та зазначалося вище, ОСОБА_2 проживає в кімнаті №21 вказаного вище гуртожитку, якому як працівнику Лівобережної МДПІ спірна кімната надавалась адміністрацією Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» ВАТ «Дніпропетровський силікатний завод» на письмові прохання керівництва Лівобережної МДП.

Крім того, встановлено, що після укладення з ОСОБА_2 договору про надання житла по найму та надання послуг з утримання будинку (гуртожитку) та прибудинкової території №21-н, останній сплачував всі комунальні платежі за користування спірною кімнатою з дня заселення по сьогоднішній день, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру, долучених судом першої інстанції до матеріалів справи (а.с. 22-33).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на момент видачі ордеру на кімнату №21 на імя ОСОБА_4 вказана кімната не була вільною та цю кімнату відповідач ОСОБА_2 отримав, займає та використовує на законних підставах, у звязку з чим ордер №08 на житлову площу кімнати №21, виданого 15 травня 2012 року на імя ОСОБА_5 видано у спосіб, який не передбачено законом, у звязку з чим він підлягає визнанню недійсним, а тому зустрічний позов є обгрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Проте суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустічного позову ОСОБА_2

Що стосується рішення суду про задоволення первісного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 колегія суддів вважає його необгрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивачі ОСОБА_3К, та ОСОБА_4 звертаючись із даними позовними вимогами до ОСОБА_2 вказували, що саме 15 травня 2012 року Дочірнім підприємством «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А» їй, тобто ОСОБА_3, як працівнику цього підприємства для поліпшення житлових умов було видано ордер на право зайняття із сином ОСОБА_4 житлової площі в кімнаті № 21 гуртожитку по вул. Сагайдачного, 6 у м. Дніпропетровську та на підставі отриманого ордеру позивачі зареєструвалися в зазначеній кімнаті, але до теперішнього часу не мають можливості вселитися до неї, оскільки спірна кімната зайнята відповідачем який самоправно зайняв дане житлове приміщення і виселятися відмовляється, а тому і просили усунути їм перешкоди в користуванні кімнатою № 21 шляхом виселення ОСОБА_2 із цієї кімнати без надання іншого житла.

Разом з цим ці вимоги є безпідставними, оскільки саме ОСОБА_2 на законних підставах був заселений до гуртожитку та йому на підставі ордеру і надана була спірна кімната, в якій він зазраз і проживає, а також цей ордер в установленому порядку не визнано недійсним.

Крім того, доводи позивачів та висновки суду про те, що 05 квітня 2012 року та 11 травня 2012 року адміністрація ДП «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А» зверталося до ОСОБА_2 з вимогою звільнити зазначену кімнату, мотивуючи тим, що спірна кімната надавалася ОСОБА_2 для проживання тимчасово саме до 31 грудня 2011 року, проте у ордері виданого на імя ОСОБА_2 ця інформація взагалі відсутня, а також сторонами не було надано доказів, чому саме вказане підприємство прийшло до висновку про тимчасове проживання ОСОБА_2 у спірній кімнаті саме до 31 грудня 2011 року.

А відповідно до розяснень, викладений у п. 4 Постанови Пленум Верховного Суду УРСР, від 12 квітня 1985, № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» в силу ст. 61 Житлового кодексу України житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення.

Вони вправі, зокрема, пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім'ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Проте вказане вище підприємство, а ні його правонаступники, чи міська рада не зверталося до суду з позовом, зокрема, про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням чи визнання ордеру на імя останнього недійсним, тощо, а тому ці позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до вимог ст. 117 ЖК України у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення.

У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

Враховуючи те, що позивачі фактично не заселилися у спірне приміщення, а тому вони виселенню з нього не підлягають, але мають право на звернення до відповідного органу чи підприємства, у кого стоїть на балансі вказаний гуртожиток, з питанням надання їм іншої житлової площі, оскільки саме з вини Дочірнього підприємства «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А», було видано ордер №08 на імя ОСОБА_4 з порушенням закону.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та задоволенням зустрічного позову ОСОБА_2, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягаються стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користьОСОБА_2 сплаченим ним судовий збір в сумі по 712 грн. 63 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання ордеру на житлову площу недійсним задовольнити.

Визнати недійсним Ордер №08 Сер.0012 на житлову площу кімнати №21 гуртожитку по вулиці Сагайдачного 6, у м. Дніпропетровську, виданого 15 травня 2012 року Дочірнім підприємством «Самара» Приватного підприємства «Кіаніт-А» на імя ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_3 (іпн.), ОСОБА_4 (іпн.) на користьОСОБА_2 (іпн.) судовий збір в сумі по 712 грн. 63 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді