Головуючий суду 1 інстанції - Ляшенко М.А.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 433/3257/15-ц
Провадження № 22ц/782/291/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого Луганської В.М.,

суддів:Гаврилюка В.К., Коротенка Є.В.,

при секретарі - Козубської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 01 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, придбану під час шлюбу,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою про визнання права особистої приватної власності на квартиру, придбану під час шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29.10.2014 року між сторонами шлюб розірвано. Під час шлюбу позивачка придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до договору купівлі-продажу вартість придбаного нею нерухомого майна склала 87 800 грн. Позивачка вказує, на те, що квартиру нею придбано за власні кошти, які отримала в дарунок від свого родича ОСОБА_6 на підставі договорів дарування грошових коштів від 02.01.2011 р., 03.01.2011 р.,04.01.2011 р., 05.01.2011 р., 06.01.2011 р., 07.01.011 р., 08.01.2011 року на загальну суму 88 400 грн.

Просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 особистою приватною власністю - ОСОБА_4.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 01.03.2016 року у задоволенні позовних вимов ОСОБА_4 відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Троїцького районного суду Луганської області від 01 березня 2016 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання апелянт не з'явилася, про місце та час судового засідання повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

В судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу не визнав, вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не має, оскільки квартиру придбали за спільні кошти для сім'ї , при укладені договору купівлі - продажу він давав згоду на придбання квартири.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є сумісною власністю сторін, яка придбана за час шлюбу.

Такий висновок є обґрунтованим та відповідає матеріалам справи.

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Виходячи із змісту ст. 60 СК України законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

Обов'язок з доведенням тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 14 лютого 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

19 квітня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав (а.с.18), квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 (а. с. 18).

Відповідно до п. 2.1 договору, продаж квартири вчинено за погоджену сторонами суму 87800 грн.

Згідно вказаного договору заява про згоду на придбання майна, що є предметом цього договору, і підписання цієї заяви подружжя покупця - ОСОБА_5 отримана, підписана, посвідчена нотаріусом та доведена до відома покупця.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У частині 3 ст. 65 СК України визначено, що згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Суд першої інстанції, встановивши, що спірну квартиру придбано у період шлюбу, за згодою другого подружжя - відповідачем, обґрунтовано дійшов висновку, що спірна квартира є об'єктом сумісної власності сторін та обґрунтовано відхилив надані позивачем договори дарування в період з 02.01.2011 року по 08.02.2011 року, надавши їм належну оцінку.

Колегія суддів судової палати не приймає доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не взяв до уваги договори дарування грошових коштів від 02.01.2011 року, 03.01.2011 року, 04.01.2011 року, 06.01.20011 року, 07.01.2011 року, 08.01.2011 року на суму 88 400 грн., які підтверджують, що грошові кошти в дар передавалися безпосередньо для придбання квартири, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що позивачем на підтвердження заявлених вимог надано суду договори дарування грошових коштів від 02.01.2011 року на суму 850, 00 грн. кожний в кількості 15 договорів (а.с.23-37), від 03.01.2011 року на суму 850, 00 грн. кожний в кількості 15 договорів (а.с.38-52), від 04.01.2011 року на суму 850, 00 грн. кожний в кількості 15 договорів (а.с.53-67), від 05.01.2011 року на суму 850, 00 грн. кожний в кількості 15 (а.с 68-82), від 06.01.2011 року на суму 850, 00 грн. кожний в кількості 15 (ас. 83-97), від 07.01.2011 року на суму 850, 00 грн. кожний в кількості 15 (а.с.98-112), від 08.01.2011 року на суму 850, 00 грн. кожний у кількості 14 (а.с. 113-126).

Відповідно до ст. ст. 57,58,60 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів судової палати вважає, що вказані вище договори дарування грошових коштів не можуть бути визнані судом належними та допустимими доказами, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що саме ці грошові кошти були сплачені за спірну квартиру, при укладанні договору купівлі - продажу спірної квартири, позивач як покупець квартири не зазначила в договорі, що квартира придбавається за її особисті кошти. Крім того, у колегії суддів судової палати викликає сумнів та обставина, що в одинь день укладались по 15, 14 договорів дарування грошових коштів і позивач не надала суду переконливих доказів того, що перешкоджало дарувальнику укласти один договір дарування на загальну суму.

Колегія суддів судової палати виходить з того, що сторони з лютого 2004 року перебували у шлюбі, договір купівлі- продажу укладено в період шлюбу, один із подружжя -відповідач дав згоду на придбання квартири, квартира придбавалася для сім'ї і в інтересах сім'ї, позивач і відповідач мали постійне місце роботи та постійний дохід

Колегія суддів судової палати, оцінюючи в сукупності всі докази, які надано позивачем, приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що спірна квартира є особистою приватною власністю.

Колегія суддів судової палати не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції припустився порушення ч.5 ст.719 ЦК України, та суд першої інстанції своїм рішенням позбавив права позивачки на укладання угод, зокрема, договору дарування грошових коштів самостійно без згоди іншого подружжя, оскільки в тексті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не давав правової оцінки договорам дарування грошових коштів, виходячи із змісту 719 ЦК України, і це не було предметом судового розгляду, так само і відсутні висновки суду першої інстанції щодо відсутності згоди відповідача при укладанні договорів дарування.

Колегія суддів судової палати відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції не були розглянуті клопотання позивача про витребування доказів, оскільки із матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції на адресу Головного управління ДФС у Луганській області та на адресу Головного управління Національної поліції в Луганській області (.а.с.147, 148) направлялися запити про витребування відомостей про доходи та про розмір заробітної плати ОСОБА_5, після отримання відповіді на запит, позивачем будь-яких клопотань від позивача не надходило. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції від позивача клопотань про витребування доказів не надходило.

Стосовно посилання позивач на те, що суд першої інстанції припустився арифметичної помилки під час обрахунку загальної суми грошових коштів, отриманих по договорам дарування, то ця обставина не є підставою для скасування судового рішення, а суд першої інстанції може відповідно до ст.219 ЦПК України з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичної помилки

Із матеріалів справи та змісту судового рішення не вбачається, що судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 307, 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Cудді: