Провадження № 2/761/1810/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Гончар Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2015р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-4) до відповідача ПАТ «Альфа-Банк», в якому просила суд: визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012р., укладений між відповідачем та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», в частині відступлення прав вимоги відповідачу за договором про іпотечний борг № 20-0622/2-1 від 07 квітня 2008р., укладеного між позивачкою та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Судом до участі у справі, в якості третьої особи було притягнуто ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 17 грудня 2012р. між відповідачем та третьою особою було укладено договір відступлення прав вимоги, згідно з умовами якого третя особа відступила відповідачу право вимоги до неї (ОСОБА_2.), за умовами договору про іпотечний борг. На думку позивачки вищезазначений договір повинен бути визнаний недійсним, відповідно до ч.3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних, ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки, при укладенні договору відступлення прав вимоги було грубо порушено її (ОСОБА_1) право на захист персональних даних.

За таких обставин позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом про захист своїх прав.

В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав, в подальшому позивачка та її представник в судове засідання не з'явились; про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представником позивачки було подано клопотання, про відкладення розгляду справи, у зв'язку з участю в судовому засіданні по іншій справі. Судом визнано не поважними причини неявки сторони позивача в судове засідання, і з урахуванням тривалості часу перебування справи в провадженні суду, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, зазначивши, що у такий спосіб сторона намагається уникнути виконання своїх зобов'язань за укладеним за договором про іпотечний борг № 20-0622/2-1 від 07 квітня 2008р.

Третя особа, про час та місце судового розгляду справи оповіщалась в установленому законом порядку, у судові засідання свого представника не направила, про поважність причин його неявки суд не повідомляла та не просила розглядати справу у його відсутність, заперечення проти позову не подавалися.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 07 квітня 2008р. між третьою особою та позивачкою було укладено договір про іпотечний борг № 20-0622/2-1, відповідно до п.п. 2.1., 2.2, 2.3. якого, банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 250000,0 дол. США на умовах, передбачених цим договором. З процентною ставкою 10 % річних та з кінцевим терміном повернення не пізніше 03 березня 2018р.

Кредит надано ОСОБА_1 на придбання житла (п.2.5. договору про іпотечний борг).

07 квітня 2008р. між третьою особою та позивачкою було укладено іпотечний договір №20-0623/3-1, відповідно до п.1.1. якого, вказаний договір забезпечує вимоги третьої особи, що випливають з договору про іпотечний кредит № 20-0622/2-1 від 07 квітня 2008р., укладений між третьою особою та позивачкою, за умовами якого остання зобов'язана в порядку, передбаченому договором про іпотечний борг, повернути банку кредит в сумі 250000,0 дол. США, в кінцевий термін повернення не пізніше - 03 березня 2018р., у відповідності до графіку ( графік додається).

17 грудня 2012р. між відповідачем та третьою особою було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до п.п. 2.1 цього договору, на умовах, встановлених цим договором, первісний кредитор - третя особа передає, а новий кредитор - відповідач приймає кредитний портфель та зобов'язується сплатити за нього первісному кредиторові грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором (а.с.79-89).

Згідно п.2.2., вищезазначеного договору, відповідач набув усіх прав вимог третьої особи за кредитним договором та іпотечним договором, що були укладені з позивачкою, про що також свідчить додаток № 1 до договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012р. (а.с.90-93).

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ( ч.1, 3 ст.203 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009р., судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд визнати недійсним укладений між відповідачем та третьою особою договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012р., оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України на її думку наявні усі підстави вважати, що він є недійсним, наголошувала, що оспорюваний правочин на її думку було укладено з грубим порушенням щодо надання персональних даних, що стосуються її особи.

Згідно з умовами оспорюваного правочину від 17 грудня 2012р. та у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України третя особа передала, а відповідач прийняв право вимоги за кредитним договором, укладеним між третьою особою та позивачкою. На підтвердження цього, відповідачем долучено зазначений договір та витяг з Додатку до даного договору із зазначенням інформації щодо позивачки.

Так, відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015р. в справі № 6-979цс15.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором.

Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги (ст.1080 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних», не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Про передачу персональних даних третій особі володілець персональних даних протягом десяти робочих днів повідомляє суб'єкта персональних даних, якщо цього вимагають умови його згоди або інше не передбачено законом (ч.1 ст.21 Закон України «Про захист персональних даних»).

У відповідності до ч. 1 ст. 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що вищезазначений договір відступлення прав вимог від 17 грудня 2012р. було укладено, відповідно до вимог ЦК України. Отримання згоди від боржника (ОСОБА_1) для укладення спірного договору не передбачено чинним законодавством України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону. Судом не встановлено, що до, і при укладанні оспорюваного договору відступлення прав вимоги, з боку сторони відповідача та третьої особи було недотримання вимог закону.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 203, 215, 517, 1077, 1078, 1080 ЦК України; ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; ст. ст. 6, 21 Закону України «Про захист персональних даних», суд, -

в и р і ш и в:

Позов Костінської Вікторії Анатоліївни до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: