АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар Вівчарик Н.В.

за участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 травня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ПАТ КБ«ПриватБанк» звернулося до судуз позовом про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в солідарному порядку заборгованості в розмірі 33104,12 доларів США, що станом на 10.07.2015 року за офіційним курсом НБУ становило 722993,95 грн.

Посилалось на те, що 27.08.2008 року між ПАТ КБ«ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір CVHMG, згідно умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 8248,29 дол. США терміном до 27.08.2016 року, а позичальник зобовязався його повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що передбачені цим договором. В забезпечення виконання умов цього договору та зобовязань позичальника того ж дня між ПАТ КБ«ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за якими остання поручилася перед кредитором за виконання зобовязань ОСОБА_3 по основному договору. Внаслідок порушення взятих на себе зобовязань за позичальником згідно уточнених та зменшених позовних вимог станом на 13.04.2016 року виникла заборгованість: за кредитом в сумі 5652,83 доларів США; по процентам за користування кредитом в сумі 4837,40 доларів США; по комісії за користування кредитом в сумі 1312,30 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобовязань за період з 10.07.12 року по 10.07.2015 року в сумі 13532,26 доларів США; а також штрафів за

22ц/794/966/16 Головуючий у 1 інстанції : Байцар Л.В.

Категорія : 27 Доповідач: Лисак І.Н.

фіксованою частиною в сумі 9,78 та процентною складовою в сумі 1265,02 доларів США.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 травня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ«ПриватБанк»задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором CVHMG від 27.08.2008 року в сумі 679875,02 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн. В іншій частині вимог відмовлено у звязку із застосуванням наслідків пропуску строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ«ПриватБанк»просить вищезазначене рішення суду в частині відмовлених вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх в повному обсязі. Вважає, що рішення суду є незаконним з огляду на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Обґрунтовує вимоги тим, що кредитним договором був визначений строк повернення кредитних коштів до 27.08.2016 року, а судом не враховано, що частковим погашенням заборгованості від 05.06.2009 року, 03.06.2013 року та 10.11.2015 року строк позовної давності переривався. Крім того, рішення суду від 25.01.2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не є тотожнім розумінню дострокового виконання зобовязання чи зміни їх терміну, отже рішення про дострокове повернення кредиту не приймалося.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, про те не обмежений її доводами, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Так, згідно наданих письмових доказів (а.с.10-15) судом першої інстанції

вірно встановлено, що 27.08.2008 року між ПАТ КБ«ПриватБанк» та ОСОБА_3

укладено кредитний договір CVHMG (далі по тексту - «Договір), згідно умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 8248,29 дол. США терміном до 27.08.2016 року на споживчі цілі, а позичальник зобовязався його повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що передбачені п.2.2 з п.8.1 цього Договору та додатками 1 й 2 до нього. В забезпечення виконання умов цього договору та зобовязань позичальника того ж дня між ПАТ КБ«ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки (а.с.15), за якими остання поручилася перед кредитором за виконання зобовязань ОСОБА_3 по основному договору.

Пунктом 5.5 Договору сторони визначили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років, та пунктом 12 договору поруки сторони обумовили припинення поруки після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Основним договором.

П.2.3.7 Договору сторони узгодили право банку стягнути кредит до настання дати, передбаченої п.8.1 даного Договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п.2.3.3.

Крім того, у разі порушення термінів оплати, передбачених п.8.1.1 на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України обов'язком позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Відповідно до ст. ст. 629, 638 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. ст. 553, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов'язку, а у випадку порушення такого обов'язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

На підставі вимог ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно розрахунку заборгованості за цим Договором (а.с.3-5,110-113), першим місяцем порушення строків виконання зобовязань боржником понад 120 днів був липень 2009 року, отже 30 жовтня 2009 року став обумовленим сторонами день обовязку дострокового повернення кредиту та належних за його користування сум.

На виконання цього банком в листопаді 2009 року було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом подання відповідного позову до суду, що відповідно до п.2.3.7 Договору є різновидом дострокового стягнення кредиту. Такий спосіб захисту одночасно відносився і до права банку, і до обумовлених сторонами випадку дострокового виконання зобовязань.

Заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25.01.2010 року (а.с.52) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що є предметом дослідження в цьому спорі, звернуто стягнення на предмет іпотеки, що забезпечував гарантії його виконання. За результатами розгляду апеляційної скарги на нього рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 18.05.2016 року воно було змінено, в тому числі визначені складові частини заборгованості, до якої була включена й сума тіла кредиту.

Таким чином, банк в листопаді 2009 року використав право дострокового стягнення заборгованості за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що відповідає волевиявленню сторін, викладеному в Договорі, а висновок суду першої інстанції щодо зміни обумовленого строку дострокового виконання Договору та початок перебігу строку позовної давності з листопада 2009 року по суті є вірним.

Посилання апелянта на переривання строку позовної давності шляхом сплати 05.06.2009 року та 10.11.2015 року заборгованості по кредиту є безпідставними, оскільки перша оплата відбулася ще до початку перебігу строку позовної давності, а остання після звернення до суду з цим позовом. Добровільна сплата 03.06.2013 року 180 доларів США враховуючи наявність судового рішення про дострокове стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не може відноситься до виконання умов договору після рішення суду, а зараховується в рахунок погашення стягнутої заборгованості, отже не перериває строк позовної давності.

Про те, згідно абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Враховуючи правову позицію Верховного суду України по справі № 6-1206цс15 від 16.09.2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Таким чином, кредитор має право на суми за користування кредитом та за порушення виконання грошового зобовязання, передбачені ст.ст. 611, 1048 ЦК України.

Отже, наявність судового рішення про звернення стягнення на належний боржнику предмет іпотеки, не позбавляє права кредитора вимагати виконання кредитних зобовязань шляхом стягнення заборгованих сум згідно умов кредитного договору, а саме передбачені ст. 625 ЦК України, які позивачем не заявлялися, та ст.1048 ЦК України, передбачені умовами договору.

Крім того, визначаючи збіг перебігу строку позовної давності для поручителя в листопад 2014 року суд першої інстанції не врахував правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах 6-368цс15, 6-1301цс15 тощо, чим порушив ст. 360-7 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

Висновок ВСУ по аналогічним правовим відносинам зводиться до того, що обумовлені в договорі поруки строки її припинення застосовуються при належному виконанні кредитного договору. Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості, сплати відсотків за його користування та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання. У разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений ч.4 ст.559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати, що за обставинами цієї справи почав перебіг в листопад 2009 року та сплив у травні 2010 року.

Таким чином, суд першої інстанції стягнувши з позичальника заявлену банком заборгованість, відповідальність якого є солідарною з поручителем, фактично допустив подвійне стягнення тіла кредиту та допустився помилки при визначенні закінчення перебігу строку позовної давності для поручителя, про застосування наслідків збігу яких просила остання.

Визначаючи розмір належних до стягнення від заявлених банком сум, передбачених ст.1048 ЦК України, колегія керується рішенням апеляційного суду від 18.05.2016 року, враховує відсутність заяви ОСОБА_3 про застосування наслідків спливу строку позовної давності та зменшує заявлені до стягнення 4837,40 доларів США на суму заборгованих відсотків, які були включенні до стягнутих рішенням від 18.05.2016 року станом на листопад 2009 року 476,31 доларів США.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Згідно офіційного курсу НБУ на 22.08.2016 року за 100 доларів США 2526,2446 грн. борг станом на заявлену дату 13.04.2016 року по процентам за користування кредитом в еквіваленті на національну валюту (4837,40- 476,31 доларів США)* 25,262446 складає 110171,80 грн.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, крім іншого є: порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 травня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог та згідно вище викладених підстав.

Судові витрати по сплаті судового збору розподілити за рахунок ОСОБА_3 згідно ст.88 ЦПК України відповідно до частки задоволених вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по процентам за користування кредитом згідно кредитного договору CVHMG від 27.08.2008 року станом на 13.04.2016 року в розмірі 4361,09 доларів США, що по курсу НБУ складає 110171 (сто десять тисяч сто сімдесят одну) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного

товариства КБ «ПриватБанк» 556 (пять пятдесят шість) грн. 81 коп. в рахунок понесених судових витрат.

В решта позовних та апеляційних вимогах відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді