Єдиний унікальний номер 229/3757/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1381/2016
Головуючий у 1 інстанції Рагозіна .О. Єдиний унікальний номер 229/3757/15-ц
Доповідач Жданова В.С. номер провадження 22-ц/775/1381/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2016р. м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі :

головуючого - судді Жданової В.С.

суддів: Осипчук О.В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Кіприк Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 в якому, крім нього, зареєстровані його дружина, колишня невістка ОСОБА_2 та неповнолітня онука ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач, після розірвання шлюбу у 2011 року виїхала із будинку разом з онукою і з цього часу у будинку не проживає. Будь-яких перешкод для проживання він не чинив. Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає здійсненню його прав власника, він вимушений нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задоволені частково, відповідач визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1, в частині визнання неповнолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на неправильне з»ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення поро відмову в задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вимушена була виїхати із будинку позивача з поважних причин, оскільки шлюб з чоловіком ( сином позивача) був розірвано, спільне проживання стало неможливим. На даний час вона має намір повернутися до будинку, в якому зареєстрована, сплачувати комунальні послуги. Рішенням суду її фактично розлучили з донькою, що порушує ст. 6 Декларації про права дитини.

Позивачем ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржується.

В апеляційному суді відповідач ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_3 та його представник просять апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи за наступного.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).

У ст. 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_3 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 30 жовтня 1973 року. Крім позивача, у будинку зареєстровані: його дружина - ОСОБА_5, колишня невістка - відповідач ОСОБА_2, та онука ОСОБА_4

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнає факт не проживання у будинку з 2011 року, цей факт підтверджений поясненнями свідків та актом про не проживання, що є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 405 ЦК України. Враховуючи те, що онука ОСОБА_4 періодично проживала до будинку, останні раз влітку 2015 року, то подальше користування жилим приміщенням ( будинком діда) не суперечить вимогам цивільного законодавства.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 визнала те, що в спірному будинку не проживає, будинок залишила після розлучення з чоловіком у 2011 році. У виконання приписів, які містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 08.06.2016 року, за клопотання позивача було здійснено перевірку фактичного проживання відповідача. Згідно акту обстеження територіального комітету від 02.08.2016 року відповідач за адресою АДРЕСА_1 фактично не проживає. Актом квартального комітету мікрорайону №15 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом з донькою проживаю у будинку АДРЕСА_2

Актом обстеження жилого приміщення від 04.08.2016 року, складеним комісією відділу КП ЖКТ Дружківської міської ради встановлено, що ОСОБА_2 проживає у будинку АДРЕСА_2

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у будинку позивача з 2011 року , тому є обґрунтовані підстави для застосування ч.2 ст.405 ЦК України - визнання такою, що втратила право на користування житлом - будинком АДРЕСА_1 який на праві власності належить позивачу.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що оскаржуваним рішенням порушено приписи ст.. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.. 6 Декларації прав дитини, оскільки визнавши її такою, що втратила право на користування житлом, її фактично розлучили з дитиною, також є безпідставними.

Та обставина, що позивач не оспорює право онуки на проживання в його будинку, не є підставою для висновку про те, що у відповідача відібрали дитину або вирішили питання про місце проживання неповнолітньої дитини.

Оскільки предметом позову в даному випадку є захист прав власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням ( цивільно-житлові правовідносини), а не спір щодо сімейних правовідносин ( відібрання дитини тощо), тому з урахуванням суті позовних посилання відповідача на порушення приписі принципу 6 Декларації прав дитини є безпідставним.

Оскільки під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, враховуючи те, що ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому в частині прав неповнолітньої ОСОБА_4 на проживання в спірному будинку, рішення суду не переглядається.

Керуючись ст. 307, 308, 315 ЦПК України апеляційний суд ,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді