АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.05.2016 у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ПАТ «Омега Банк» про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що у січні 2011 року ОСОБА_2 набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування. У лютому 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку банку передано вказану квартиру в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором. 10.11.2015 представники ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» самовільно всупереч закону проникли до квартири, змінили замки на вхідних дверях, встановили охоронну сигналізацію. З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачам стало відомо, що у вересні 2015 року на підставі іпотечного договору відповідач набув право власності на спірну квартиру. Позивачі та малолітня дитина ОСОБА_4 зареєстровані у вказаній квартирі. Рішень про виселення або визнання позивачів такими, що втратили право користування судами не приймалося. Відтак, позивачі вважають, що вони були протиправно позбавлені житла.

Справа № 756/1727/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9698/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
За таких обставини, позивачі просили суд зобов'язати відповідача не чинити їм перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від замків вхідних дверей та забезпечення вільного доступу до квартири, вселити позивачів до квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.05.2016 позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення - задоволено.

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не чинити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від замків вхідних дверей вищевказаної квартири та забезпечення вільного доступу до квартири.

Зобов'язано вселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір у сумі 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 42 копійки в рівних частках.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, представником ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» подано апеляційну скаргу в якій він посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так апелянт вказує на те, що суд першої інстанції посилаючись в своєму рішенні на положення ст. 169 ЖК України не дослідив ту обставину, що відповідач не укладав ніяких договорів найму житлового приміщення з позивачами. Також, судом першої інстанції не надано оцінки саме добровільності звільнення приміщення позивачами. Судом невірно зроблено висновки щодо перебування осіб в житловому приміщенні на час зміни замків у вхідних дверях, жодним чином не підтверджено та не надано доказів, що позивачі звертались до правоохоронних органів з приводу неможливості потрапити в квартиру в той день або пізніше. Позивачі не підтвердили, а також не наполягали, що якимись незаконними діями відповідача їм було завдано збитків, отже в квартирі, в якій проживають мешканці повинні бути хоча б якісь речі. Тобто, судом не надано оцінки тому, що дійсно в квартирі ніхто не мешкав, вона була звільнена добровільно.

Зазначає, що судом не надано оцінки, що ніяких договорів найму, а ні з попереднім власником, ані з відповідачем по справі не укладалося, та такі докази відсутні як в матеріалах справи, так і в реальній дійсності, також судом не було звернуто уваги, що правовідносини, які склалися між сторонами повинні регулюватися не нормами Житлового законодавства, а нормами законодавства Цивільного, щодо права власності та інших речових прав.

Враховуючи вищевикладене просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивачі в судове засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями. На адресу суду представником позивачів була направлена заява, в якій представник повідомляв причини неявки, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право користування спірною квартирою позивачі не втратили, звільнити жиле приміщення у добровільному порядку не виявили бажання. Відтак, у примусовому порядку позивачі можуть бути виселені лише на підставі рішення суду, проте такого на час вирішення справи не існує.

Проте погодитись з такими висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.01.2001(а.с.29).

08.02.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 2621/0208/88-018-Z-1, за умовами якого в порядку забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1, позивачем передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с.30-31).

Відповідно до п. 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: - за рішенням суду; - у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; - за договором про задоволення вимог іпотекодержателя; шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на ім'я іпотекодержателя або продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Іпотечний договір укладений в письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В., реєстровий № 4547.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30.09.2015 здійснено реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» на підставі іпотечного договору від 08.02.2008.

Таким чином, з моменту здійснення державної реєстрації відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, а право власності позивача, відповідно, є припиненим.

На час розгляду справи в матеріалах справи відсутні дані про визнання недійсними, укладених між сторонами правочинів та/або визнання незаконним набуття відповідачем права власності.

В порядку ч. 1 ст 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів.

Відповідно до ч. 4 ст 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

На даний час квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві за відповідачем.

В силу п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

А отже, право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру припинилось з моменту її відчуження, тобто з моменту здійснення державної реєстрації новим власником з 30.09.2015.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі не оспорюють право власності відповідача, наголошують лише на тому, що відсутнє рішення про їх виселення. Натомість даних про виселення позивачів в примусовому порядку матеріали справи також не містять. З висновку Оболонського управління поліції ГУ національної поліції в м. Києві від 13.11.2015 вбачається, що ними була проведена перевірка за зверненням представника відповідача, в ході якої представник відповідача стверджував про передачу позивачами в піднайм спірної квартири після переходу права власності до відповідача, та добровільне її звільнення в подальшому. Позивач вказувала на зміну замків спірній квартири та відсутність доступу до особистих речей. При цьому порушення громадського порядку та кримінально-караного правопорушення правоохоронними органами встановлено не було (а.с.57).

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14.

Разом з тим, як вже вказано вище, позивач у справі ОСОБА_2 на час звернення з даним позовом до суду не є власником квартири АДРЕСА_1, а право користування позивача ОСОБА_3 є похідним від права власності ОСОБА_2 Відповідно, з втратою права власності позивачі втратили і право користування спірною квартирою, незалежно від наявної реєстрації їх місця проживання.

Таким чином, на час розгляду справи позивачі є такими, що втратили право користування даним приміщенням в зв'язку з припиненням права власності, не будучи членами сім'ї нового власника та без наявності згоди нового власника просять про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення в неї без відповідних правових підстав. Відповідно вселення позивачів у квартиру, що не є їх власністю, натомість є власністю іншої особи, згода якого на такі дії відсутня, буде становити втручання у право власності останнього з боку держави.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що право користування спірною квартирою позивачі не втратили. Поряд з цим, не можна погодитись і з твердженням суду першої інстанції що позивачам зі сторони відповідача чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, оскільки квартира є саме власністю відповідача і він наділений правом розпоряджатися цим майном. Посилання суду на відсутність рішення суду про виселення також не є передбаченою законом підставою для вселення. До того ж судом було встановлено, що певні особи, місце проживання яких не було зареєстровано, добровільно звільнили жиле приміщення. Тобто особи, яким позивачі передали квартиру в користування добровільно передали її власнику. Таким чином, відсутні обставини щодо примусового виселення, на які йде посилання в рішенні суду першої інстанції. Колегія суддів також враховує, що якщо позивачами спірна квартира була передана у користування іншим особам, відповідно, вони забезпечені іншим житлом, а тому порушення їхніх прав не вбачається.

При цьому слід звернути увагу, що відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаній нормі та положенням ч. 1 ст. 60 ЦПК України стороною позивача не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

За наведених обставин вбачаються обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 цього Кодексу порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.05.2016 - скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» судовий збір в розмірі 606, 33 грн., з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: