АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування моральної шкоди,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7719/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що висновок суду про те, що частина інформації, яку позивач просить спростувати, містить фактичні обставини, які за своїм змістом не відносяться до негативної інформації, а інша частина є оціночними судженнями та суб'єктивною думкою ОСОБА_3 є помилковим, оскільки поширена відповідачем інформація містить неправдиві фактичні дані та спрямована на приниження авторитету та репутації позивача. Також, вважає, що судом було неправильно застосовано положення ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію».

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09:55 год. ОСОБА_3 у публікації на своїй персональній сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» була поширена наступна інформація:

«Бачив учора ОСОБА_6 і спитав його, навіщо він взяв собі радником колишнього міністра екології ОСОБА_2, звільненого парламентом за корупцію? ОСОБА_7 повідомив про це кілька днів тому. ОСОБА_6 заявив, що це брехня.

ОСОБА_7 - паталогічний брехун. То бреше, що не літав літаком олігарха ОСОБА_8. То бреше, що ОСОБА_6 запросив його радником. Вимагаю від генпрокурора ОСОБА_9 притягнути ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за корупцію».

08 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування моральної шкоди.

Просив визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та завдає шкоду діловій репутації інформацію щодо нього, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09:55 год. була поширена ОСОБА_3 у його публікації на своїй персональній сторінці в соціальній мережі «Фейсбук»; зобов'язати ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_2, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 була поширена ним у публікації на своїй персональній сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» шляхом публікації ним в день дня набрання рішенням законної сили резолютивної частини рішення суду із зазначенням, що «ІНФОРМАЦІЯ_1 в моїй публікації від 09:55 год. мною, ОСОБА_3, була поширена недостовірна інформація про колишнього Міністра екології та природних ресурсів ОСОБА_2, яка принижує його честь та гідність, та завдає шкоди діловій репутації, а тому заявляю, що: 1) ОСОБА_2 не повідомляв про своє призначення позаштатним радником голови Одеської ОДА ОСОБА_6. 2) ОСОБА_2 не брехав про те, що ОСОБА_6 запросив його працювати радником у майбутньому», та не видаляти вказану публікацію; стягнути з ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 10 000 грн.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія судів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має права вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню Інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до роз'яснень пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 15, 19 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи.

При цьому, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні (п.41) по справі «Сірик проти України» від 30 червня 2011 року відзначив, що «…Суд у кількох справах зазначав, що може виникнути необхідність захисту державних службовців від агресивних, образливих і дискредитуючих нападів, які розраховані на те, щоб чинити на них вплив при виконанні ними своїх обов'язків і підірвати довіру громадськості до них і до посади, яку вони обіймають (див. рішення у справі «Яновскі проти Польщі» (Janowski v. Poland) [ВП], заява № 25716/94, п. 33, ECHR 1999-I). Ступінь захисту, який може вважатися необхідним, залежить від конкретних обставин справи.»

У Справі Лінгенса проти Австрії (12/1984/84/131), Страсбург, 08 липня 1986 року, Європейським судом з прав людини було зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Дослідивши зміст інформації, поширеної ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у своїй публікації на персональній сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що частина з неї містить фактичні обставини, однак які за своїм змістом не відноситься до негативної інформації, інша частина є оціночним судженням, оскільки викладена у формі сатири.

Аналізуючи зміст поширеної інформації, а також обставини її поширення, можна дійти висновку, що вказана інформація є фактично критикою публічної діяльності та особи позивача ОСОБА_2

Також, звертаючись до суду із позовом, позивачем не було доведено, що поширена відповідачем інформація порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права.

Таким чином, враховуючи положення ст. 34 Конституції України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст. 277 ЦК України, практику Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

При цьому, судом також було враховано, що, виходячи із позовних вимог позивача результатом яких є встановлення того, що «позивач не повідомляв про своє призначення позаштатним радником голови Одеської ОДА ОСОБА_6», а також те, що «він не брехав, про те, що ОСОБА_6 запросив його працювати радником у майбутньому» слід зазначити про те, що наведену відповідачем інформацію слід віднести до переконання останнього, сформованого за результатом оприлюдненої інформації щодо цієї події.

Судом першої інстанції було правильно застосовано положення ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію».

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль