АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/351/16 Головуючий 1 інст. Онупко М.Ю.
Справа № 641/5145/15-ц Доповідач Карімова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Маковецької О.П

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_3» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_3» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

15 травня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства (ДП )«Завод імені ОСОБА_3» про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 36 592,67 грн. Під час розгляду справи ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені, що станом на 08.04.2015 року складає 20 013,60 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що він 21.10.2013 року був прийнятий на посаду заступника начальника юридичного відділу ДП «Завод імені ОСОБА_3», а наказом ОК № 106 від 06.06.2014 року був переведений на посаду начальника юридичного відділу ДП «Завод імені ОСОБА_3». 02 вересня 2014 року був звільнений із займаної посади на підставі наказу ОК № 165 відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку з невиконанням керівництвом заводу законодавства про працю щодо несвоєчасної виплати заробітної плати.

28.08.2014 року ним на адресу ДП «Завод імені ОСОБА_3» разом із заявою про звільнення направлено заяву про виплату заборгованості із заробітної плати та інших нарахованих сум , яка була отримана підприємством 02.09.2014 року. Згідно довідки ДП «Завод імені ОСОБА_3» від 28.05.2014 року за № 777 заборгованість відповідача з виплати заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку станом на день звільнення складала 11 885,36 грн., однак в день звільнення відповідач з ним не розрахувався. Остаточна виплата в розмірі 401,83 грн. була здійснена ДП «Завод імені ОСОБА_3» лише 08.04.2015 року.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнала, зазначала, що на час звільнення позивача остаточний розрахунок з ним не був проведений, оскільки він в останній день не працював, так як був на лікарняному, розмір суми до виплати складав 11 885, 36 грн.,заборгованість виплачувалася на банківську картку позивача після його звільнення і була повністю виплачена у грудні 2014 року.

В грудні 2014 року позивачу нарахована до сплати компенсація за затримку виплати заробітної плати у розмірі 401,83 грн. та виплачена 08.04.2015 року шляхом перерахування на банківську картку.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: на його користь з ДП «Завод імені ОСОБА_3» стягнуто 19 626,24 грн.. в іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто з ДП «Завод імені ОСОБА_3» на користь держави судовий збір у розмірі 238,73 грн.

В апеляційній скарзі ДП «Завод імені ОСОБА_3», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на те, що судом не враховано, що позивач у період з 26.08.2014 року по 03.09. 2014 року не працював, відповідно до листка непрацездатності від 26.08.2014 року хворів і до роботи повинен був стати 04.09.2014 року. На письмове звернення ОСОБА_6 про проведення ним розрахунку при звільненні, йому було направлено листа про необхідність надання реквізитів про перерахунок коштів, оскільки строк дії карткового рахунку, на який нараховувалася заробітна плата позивачу, повинен закінчуватися в день його звільнення. Вважає, що станом на день звільнення позивача вина відповідача у невиплаті йому остаточного розрахунку відсутня.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить відхилити її за необґрунтованістю, зазначаючи, що доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції і цим доводам районним судом надана правильна правова оцінка.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи з 21.10.2013 року по 02.09.2014 року ОСОБА_4 працював на ДП «Завод імені ОСОБА_3» на посадах заступника начальника юридичного відділу та начальника юридичного відділу, з посади якого був звільнений наказом № 546-к від 02.09.2014 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником законодавства про працю щодо несвоєчасної виплати заробітної плати.

28.08.2014 року на адресу ДП «Завод імені ОСОБА_3» разом із заявою про звільнення ОСОБА_4 направлена заява про виплату заборгованості із заробітної плати та інших нарахованих сум , яка була отримана підприємством 02.09.2014 року.

На день звільнення заборгованість підприємства по заробітній платі перед ОСОБА_4 складала 11 885, 26 грн., однак на порушення вимог ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивача остаточний розрахунок з ним проведений не був.

Заборгованість по заробітній платі виплачувалася ОСОБА_4 на його заробітну банківську картку: 31.10.2014 року у розмірі 919 грн., 17.12.2014 року 902,25 грн.,24.12.2014 року 9507,15 та 26.12.2014 року 556,96 грн. В грудні 2014 року була нарахована до сплати компенсація за затримку виплати заробітної плати у розмірі 401,83 грн., яка була виплачена на заробітну картку позивача 08.04.2015 року.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 на підставі вище встановлених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з вимог ст. 116 КЗпП України, згідно якої при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Доводи апеляційної скарги на те, що строк дії карткового рахунку, на який нараховувалася заробітна плата позивачу, повинен закінчуватися в день його звільнення, тому у відповідача не було можливості перерахувати належні ОСОБА_4 кошти на картковий рахунок, тому вини відповідача у невиплаті остаточного розрахунку немає, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заборгованість по заробітній платі та її компенсації ДП «Завод імені ОСОБА_3» виплачувало позивачу після звільнення останнього на його банківський картковий рахунок.

При цьому будь- якого спору щодо належних позивачу сум при звільненні між сторонами не було.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 р № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу розяснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непрооведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто обовязок доведеності відсутності вини за затримку розрахунку при звільненні працівника лежить на власникові або уповноваженому ним органі.

Оскільки відповідно до вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України відповідачем не надані до суду першої або апеляційної інстанції достовірні докази відсутності вини підприємства у затримці розрахунку позивача при звільненні, судом першої інстанції правильно застосовані до виниклих правовідносин вимоги ст. 117 КЗпП України.

Посилання представника ДП «Завод імені ОСОБА_3» на порушення ОСОБА_4 строків звернення до суду з цим позовом, є безпідставними.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні від 22.02.2012 р № 4-рп/2012 Конституційного Суду України, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є трудовим правопорушенням, а отже працівник може мати остаточний обсяг своїх вимог на момент здійснення такого правопорушення, яким є день остаточного з ним розрахунку.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі № 3-2гс15).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення якого ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог сти. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2015 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: