Справа № 309/716/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Кеміня М.П., Джуги С.Д.,

за участю секретаря Маринець Д.М.,

представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на заочне рішення Хустського районного суду від 28 травня 2014 року справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором № MKG0SE00000186 від 05 квітня 2006 року, яка станом на 27 січня 2014 року становить 74 532,60 грн. та судові витрати у розмірі 745,33 грн.

В обґрунтування вимог зазначало, що станом на 27 січня 2014 року заборгованість за кредитним договором становить 85 860,23 грн., з яких:

26 199,11 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом,

4 198,87 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом,

55 162,25 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Оскільки судовим наказом Хустського районного суду від 03 жовтня 2007 року з відповідача стягнуто 11 027,63 грн., то до стягнення підлягає 74 532,60 грн.

Заочним рішенням Хустського районного суду від 28 травня 2014 року (а.с. 38-39) у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 44-47) просить поновити строк апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції. Рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначає, що відповідач не з'являлася у судові засідання у суді першої інстанції та не заявляла клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача.

Крім того, судом безпідставно застосовано положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області (а.с. 55-56) позивачу поновлено строк апеляційного оскарження заочного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України справу розглянуто за відсутності відповідача, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, що підтверджується підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 63).

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, матеріали наказного провадження № 2-н-337/07, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № MKG0SE00000186 (далі - кредитний договір), за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10 000,00 грн. на строк до 03 квітня 2009 року, зі сплатою за користування кредитом 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та сплатою комісії щомісяця в період сплати 1,5 % від суми виданого кредиту (а.с. 11-14).

У жовтні 2007 року представник банку звернувся до Хустського районного суду в порядку наказного провадження та просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка станом на 10 вересня 2007 року становить 11 027,63 грн., з яких:

- 8 558,36 грн. - заборгованість за кредитом,

- 2 269,27 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Судовим наказом, виданим Хустський районним судом 03 жовтня 2007 року вказана сума заборгованості була стягнута з ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 7).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись ст.257, ч.4 ст.267 ЦК України, виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності, а підстави для його поновлення відсутні.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (с. 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України).

У висновку ВСУ, викладеному у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15, який відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, зазначено, що виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується підписом на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення (а.с. 24, 27, 35). Заява відповідача про застосування позовної давності в матеріалах справи відсутня.

Отже, суд першої інстанції не мав права застосовувати позовну давність.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України (правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 8-10) вбачається, що станом на 27 січня 2014 року заборгованість відповідача становить 74 532,60 грн., та складається з заборгованості за відсотками за період від видачі судового наказу до 27 січня 2014 року, заборгованості по комісії та пені, нарахованих за весь період користування кредитом.

Заперечень відповідача щодо наявності та розміру заборгованості матеріали справи не містять.

За таких обставин, позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

Доводи позивача про те, що суд першої інстанції помилково застосував до цих правовідносин вимоги ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставними, оскільки посилань на вказану норму орскаржуване рішення не містить.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, отже з відповідача на користь позивача слід стягнути 745,33 грн. судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, ст.ст.256, 257, 267, 526, 1048-1050, 1054 ЦК України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, що діє від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити.

Заочне рішення Хустського районного суду від 28 травня 2014 року скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50) 74 532,60 грн. (сімдесят чотири тисячі п'ятсот тридцять дві грн. 60 коп.) заборгованості за кредитним договором № MKG0SE00000186 від 05 квітня 2006 року та 745,33 грн. (сімсот сорок п'ять грн. 33 коп.) судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В. Джуга С.Д.