Провадження № 22-ц/783/4226/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: прокурора з нагляду за додержанням законів у

воєнній сфері Західного регіону ОСОБА_2,

представника Міністерства оборони України ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Львівського гарнізону на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Львівський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся в суд з позовом до Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_4, треті особи Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, Фонд державного майна України про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення магазину від 17.09.2008р., укладеного між Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління Західного оперативного командування» та ОСОБА_4 та зобовязання відповідача ОСОБА_4 відповідно до ст.1212 ЦК України повернути в натурі Концерну «Військторгсервіс» приміщення магазину загальною площею 581,8 кв.м., розташованого по вул. Стрийській, 51 у м. Львові, загальною вартістю 1 464 797 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року у задоволенні позову Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах Міністерства оборони України до Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_4, третьої особи - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, Фонд державного майна України про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року апеляційну скаргу заступника військового прокурора Львівського гарнізону задоволено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщення магазину від 17 вересня 2008 року, укладений між Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління Західного оперативного командування» та громадянкою ОСОБА_4, зобовязано ОСОБА_4 повернути Концерну «Військторгсервіс» приміщення магазину загальною площею 581,8 кв.м, що розташоване по вул. Стрийській, 51 у м. Львові, зобов'язано концерн "Військторгсервіс" () повернути ОСОБА_4 1464797 грн., сплачених нею за договором купівлі-продажу від 17 вересня 2008 року. Стягнуто з концерну "Військторгсервіс" на користь держави судовий збір у розмірі 1464, 79 грн.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 - задоволено частково, рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив заступник військового прокурора Львівського гарнізону, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом не застосовано норми матеріального права ст. 5 Закону України «Про управління обєктами державної власності», п. 6, 7,8,50 Постанови Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007 року «Про затвердження Порядку відчуження обєктів державної власності». Зазначає, що довіреність Міністра оборони України від 04.10.2004 року, що видана начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 248 ЦК України втратила свою чинність внаслідок припинення даної юридичної особи, а згідно з довіреністю директора Концерну «Військторгсервіс», що видана начальнику філії Управління торгівлі Західного оперативного командування даного концерну ОСОБА_6, така не уповноважує останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, тому спірний договір від 17.09.2008 року, що укладений між ним та ОСОБА_4, підлягає визнанню недійсним. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора Гостєвої Д.І., представника Міністерства оборони України ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що повноваження продавця майна були належним чином перевірені нотаріусом при укладенні договору купівлі-продажу та його нотаріальному посвідченні, а відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем майна, оскільки вона не знала і не могла знати про те, що представник продавця не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення такого договору.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 жовтня 2004 року Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_7 на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства оборони України, зокрема, з правом надання від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання, у звязку з чим йому видано відповідну довіреність від 04 жовтня 2004 року № 220/2071 із строком дії до 01 жовтня 2007 року.

На реалізацію наданих вказаною довіреністю повноважень начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_7 12 листопада 2004 року надав начальнику Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_6 дозвіл на відчуження нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення магазину загальною площею 581,8 кв. м, розташованого по вул. Стрийській, 51 у м. Львові.

31 січня 2006 року наказом Міністра оборони України № 47 про реорганізацію Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, припинено діяльність Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, яке було реорганізовано шляхом його приєднання до державного господарського обєднання «Військторгсервіс», визначеного правонаступником усіх майнових прав та обовязків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України.

05 квітня 2007 року наказом Міністра оборони України № 135 про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» припинено діяльність державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування», реорганізувавши його шляхом приєднання до Концерну «Військторгсервіс», визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обовязків державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Відповідно до п. п. 1.1, 5.2 статуту концерну «Військторгсервіс», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25 червня 2005 року № 358 та п. 2 Наказу Міністра оборони України від 31 січня 2006 року № 47, концерн «Військторгсервіс» є державним господарським обєднанням, заснованим на державній власності. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України (далі орган управління майном), є правонаступником усіх прав та обовязків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України.

Пунктом 3.5 статуту концерну «Військторгсервіс» передбачено, що Концерн має право укладати угоди, набувати майнові та немайнові права та нести зобовязання.

Пунктом 4.4 вказаного Статуту передбачено, що керівництво та оперативне управління поточною діяльністю концерну здійснює генеральний директор, який призначається на посаду органом управління майном Міністерством оборони України. Генеральний директор має право розпоряджатися майном концерну та надавати доручення (довіреності) на здійснення власних повноважень іншим особам.

Відповідно до цих повноважень генеральним директором концерну ОСОБА_8 видана нотаріально посвідчена довіреність директору філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» даного концерну ОСОБА_6 на право укладення від імені концерну будь-яких договорів, щодо відчуження належного концерну нерухомого майна з правом підпису відповідних документів та передбачено право останнього на відчуження нерухомого майна лише з дозволу органу управління майном концерну Міністерства оборони України.

17 вересня 2008 року між концерном «Військторгсервіс», в особі начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 12.09. 2007 року за реєстровим № 4165, (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, що був укладений за результатами проведення публічних торгів, переможцем яких стала ОСОБА_4, за умовами якого продавець, Концерн «Військторгсервіс», передав у власність, а покупець, ОСОБА_4, прийняла у власність, приміщення магазину загальною площею 581,8 кв. м, розташованого по вул. Стрийській, 51 у м. Львові, загальною вартістю 1 464 797 грн., яке на момент відчуження було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання Концерну «Військторгсервіс», що передбачено пунктом 7.3. статуту концерну.

Здійснюючи право господарського відання, концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України. При цьому відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України (пункти 7.3, 7.5. статуту концерну).

Пунктом 6 Порядку відчуження обєктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803 (далі Порядок) встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо субєктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного субєкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається субєктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

Відповідно до змісту п. 8 Порядку рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним субєктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

А відтак, враховуючи, що відчужуване нерухоме майно, приміщення магазину загальною площею 581,8 кв. м, розташованого по вул. Стрийській, 51 у м. Львові, є загальнодержавною власністю та перебуває на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс», і на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу законодавцем чітко було визначено порядок відчуження державного майна, яке перебуває у господарському віданні державних підприємств, відповідно до якого необхідною умовою відчуження є згода Фонду державного майна, беручи до уваги, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу на порушення п. 8 Порядку, продавець майна не погоджував його відчуження із Фондом державного майна України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 вересня 2008 року, а відтак і про підставність позову прокурора. Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є безпідставними та необґрунтованими.

На думку колегії суддів безпідставними та необґрунтованими є доводи прокурора про відсутність згоди (дозволу) Міністерства оборони України, як власника майна, на відчуження нежитлового приміщення магазину загальною площею 581,8 кв. м, розташованого по вул. Стрийській, 51 у м. Львові, оскільки такою згодою (дозволом) є лист-розпорядження начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності Міністерства оборони України від 04 жовтня 2004 року № 220/2071, наданий начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_6 на відчуження вказаного нерухомого майна, закріпленого за вказаним державним підприємством, оскільки будь-яких застережень щодо строку дії чи реалізації вказаного дозволу встановлено не було, а чинне законодавство не передбачає таких наслідків відкликання довіреності у майбутньому як втрату чинності виданого на підставі такої довіреності до моменту її скасування дозволу, а також інших правочинів, вчинених представником.

Одним із правових інститутів цивільного законодавства є позовна давність.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини від 09.01.2013 року у справі «ОСОБА_10 проти України», яке у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ як джерело права, строк давності захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко заперечувати, дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень відносно подій, які відбувались в далекому минулому на основі доказів, які з часом можуть стати ненадійними та недостатніми, а тому заявники повинні розраховувати, що строки позовної давності будуть застосовуватися.

З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2013 року представником відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_11 було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, якими є відмова у задоволенні позову.

З матеріалів справи також вбачається, що оспорюваний правочин було укладено 17 вересня 2008 року, прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до суду з позовом звернувся 23 травня 2013 року, тобто, через 4 роки та 10 місяців після укладення оспорюваного правочину.

Прокурором не надано суду доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску Міністерством оборони України строку позовної давності, доказів дотримання своєчасного звернення до суду з позовом.

Заперечуючи щодо доводів відповідача про пропуск строку позовної давності, прокурор посилався на те, що про вчинення вказаного правочину Міністерство оборони України не знало та не могло знати, оскільки не було його учасником, єдиними даними про дату, коли позивач міг дізнатися про укладення вказаного договору, є дата внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за наслідками прокурорської перевірки, оскільки саме тоді, як вважає прокурор, було виявлено факт укладання спірного договору без дотримання вимог закону, а тому вважає, що передбачений ст. 257 ЦК України строк позовної давності прокурором не пропущено.

Обгрунтовуючи свої доводи про пропуск прокурором позовної давності, представник відповідачки посилався на те, що як Міністерству оборони України, так і органам прокуратури у 2009 році вже було відомо про зазначені в позовній заяві порушення, допущені при реалізації спірного майна, що підтверджується: численними публікаціями у мережі інтернет за 2009-2010 роки про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності концерну «Військторгсервіс» за період з 01 січня 2007 року до 31 січня 2009 року, де ГУ КРУ повідомило Міністерство оборони України про численні порушення та недоліки в управлінні діяльністю підпорядкованих концерну державних підприємств, зокрема, посилається на електронні ресурси:

http://www.kmu.gov.ua/control/publish/articleart_id=243221540;

http://advokat-cons.info/index.phpnewsid=2290#UanonUDOGcp,

http://www.dkrs.gov.ua/kru/uk/publish/article/56505

Крім цього, посилається на те, що на виконання наказу Міністерства оборони України від 21 серпня 2009 року № 418 було проведено службове розслідування щодо встановлення повноти виконання службових обовязків генеральним директором концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8, у тому числі і з приводу реалізації дозволів на відчуження нерухомого майна.

Згідно інформації від 04.06.2009 року №08-18/938, отриманої з ГоловКРУ України про результати ревізії листом від 02.06.2009 року №08-17/929 проінформовано Генеральну прокуратуру України, що підтверджується листом Державної фінансової інспекції у Львівській області від 10.06.2013 р. №08-16/4434.

Згідно з п. 6.1, 7.1, 7.2, 7.3 оспорюваного договору купівлі продажу, за згодою сторін покупець проводить оплату за придбану нерухомість протягом 60 десяти днів з моменту нотаріального посвідчення цього Договору на розрахунковий рахунок РМУТМБ «Прайс». Передача нерухомості покупцю здійснюється в 3- х денний термін з моменту поступлення на рахунок продавця коштів в повному обсязі, належних до сплати за нерухомість. Передача нерухомості покупцю підтверджується актом прийому передачі нерухомості, який підписується уповноваженими представниками сторін та власника нерухомості. Право власності на нерухомість переходить до покупця з моменту державної реєстрації, повного розрахунку за цим договором та підписання акту прийому передачі нерухомості.

Актом прийому передачі приміщення магазину загальною площею 581,8 кв.м, що розташоване за адресою м.Львів, вул. Стрийська, 51 від 21.10.2008 року, підтверджується факт оплати ОСОБА_4 вартості приміщення та поступлення коштів продавцю, оскільки за відсутності оплати таке приміщення за умовами договору купівлі продажу не було б передане покупцю (ОСОБА_4М.).

Зазначеним спростовуються доводи прокурора про те, що Міністерству оборони України про укладення освоюваного договору стало відомо лише з дати внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за наслідками прокурорської перевірки.

Дослідивши вищезазначені матеріали справи, провівши оцінку поданих сторонами доказів, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутня інформація по те, що Міністерство оборони України чи Концерн «Військторгсервіс» не отримували грошових коштів від продажу спірного нерухомого майна, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що ще у 2009 році Міністерство оборони України могло довідатися про укладення між Концерном «Військторгсервіс» і ОСОБА_4 договору купівлі продажу приміщення магазину, яке знаходиться у м.Львові, вул. Стрийська, 51, і про допущені при відчуженні цього майна порушення норм чинного законодавства, тобто, ще у 2009 році Міністерство оборони України могло довідатися про порушення свого права, з позовом до суду прокурор в інтересах Міністерства оборони звернувся лише 23.05.2013 року, а відтак колегія суддів приходить до висновку про пропуск строку, протягом якого особа може звернутися за захистом порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

На думку колегії суддів, у зв»язку з підставністю позовних вимог, зверненням прокурора в інтересах Міністерства оборони України з позовом до суду після спливу трирічного строку позовної давності та за наявності заяви представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_11 про застосування наслідків спливу позовної давності, в задоволенні позову належало відмовити за спливом позовної давності.

Ухвалюючи рішення, колегія суддів бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України», яке відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, у якому зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними, а колегія суддів дійшла протилежного висновку, а саме, дійшла висновку про те, що оспорюваний правочин було укладено з порушенням актів цивільного законодавства, тобто, охоронюваний законом майновий інтерес позивача Міністерствав оборони України було дійсно порушено, то оскаржуване рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу заступника військового прокурора Львівського гарнізону задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна відмовити за спливом позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_12