ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 грудня 2016 року місто Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Бойка О.Ю., при секретарі Крижко Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що йому на праві власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі. Реєстрація відповідачів створює перешкоди позивачу у реалізації останньою в повній мірі свого права власності. Просить суд усунути їй перешкоди у користуванні майном, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири.
Позивач у судове засідання не зявилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, представником позивача через канцелярію суду подана заява у якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду не заперечував. Справу просив вирішити без участі позивача.
Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, в тому числі і визнання таким порядку ч.8 ст.76 ЦПК України, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
У звязку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без проведення фіксації судового процесу.
Зясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозвязок, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 06.11.1992 року уклала шлюб з ОСОБА_5 змінивши прізвище на «Павловська»(а.с.6).
ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.1).
У вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.9).
Відповідно дост. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як розяснено в листі Вищого Спеціалізованого Суду України від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.
Із розяснень наданих ВССУ у пункті 34 постанови пленуму №5 від 07.02.2014 року вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і відносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла.
Відповідно ж до вимог ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла , які проживають разом з ним , мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення , яке вони мають право займати , визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування квартирою, оскільки не проживають більше року у вказаному житловому приміщенні, а тому вимоги позивача щодо визнання їх такими, що втратила право користування приміщенням квартирою ґрунтуються на вимогах закону, і є такими, що підлягають задоволенню.
Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України).
Зі змісту наведених норм законів, матеріалів справи, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратила право щодо володіння, користування квартирою у встановленому законом порядку. Правових підстав для проживання, користування та володіння відповідачів у спірній квартирі позивача на час розгляду справи суд не вбачає. Тому користування квартирою відповідачамми за зазначеною адресою без наявних на те підстав є порушенням права власності власника квартири, з огляду на що суд вважає обґрунтованими та законними позовні вимоги, щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном позивачу, шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 62, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування квартирою №67 в будинку №26 по вул. Лермонтова в м. Запоріжжя.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі неподання заяви про перегляд рішення набирає законної сили в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання скарги до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.Ю.Бойко