У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», публічного акціонерного товариства «Сведбанк» та публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» про визнання договору поруки припиненим та про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу прав вимоги за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3звернулась до суду з указаним позовом,посилаючись на те, що 1 серпня 2008 року між її чоловіком - ОСОБА_4, та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), укладено кредитний договір, назабезпечення виконання зобов'язань за яким 1 серпня 2008 року між нею та банком укладено договір поруки. 8 липня 2009 року та 7 грудня 2009 року між банком та ОСОБА_4 були укладені додаткові угоди до кредитного договору. Зазначала, що зміни до кредитного договору, внаслідок яких збільшується обсяг її відповідальності, були укладені без її згоди.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та публічнимакціонерним товариством «Дельта-Банк» (далі - ПАТ «Дельта-Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, на підставі якого останнє стало новим кредитором за кредитним договором від 1 серпня 2008 року.

15 червня 2012 року ПАТ «Дельта-Банк» уклало договір купівлі-продажу прав вимоги з публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), яке стало новим кредитором.

Вважала договори купівлі-продажу прав вимоги недійсними, оскільки за цими договорами разом з вимогами за кредитним договором передавались і вимоги за договором поруки, стороною якого вона була, й указані договори порушують її права і законні інтереси.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 на підставі ст. 559 ЦК України просила суд визнати договір поруки припиненим та визнати недійсними договори купівлі-продажу прав вимоги, укладені між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» і між останнім та ПАТ «Альфа-Банк», у частині вимог за кредитним договором від 1 серпня 2008 року і договором поруки від 1 серпня 2008 року.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 9 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано припиненим договір поруки № 1602/0808/88-021-Р-1, укладений 1 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк».

Визнано недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк», у частині вимог за кредитним договором від 1 серпня 2008 року № 1602/0808/88-021 та за договором поруки від 1 серпня 2008 року № 1602/0808/88-021-Р-1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Альфа-Банк», у частині вимог за кредитним договором від 1 серпня 2008 року № 1601/0808/88-021 та за договором поруки від 1 серпня 2008 року № 1601/0808/88-021-Р-1.

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 лютого 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано припиненим договір поруки, укладений 1 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк». У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду в частині відмови в позові скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Також змінити рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат, а саме: скасувати в частині стягнення з неї на користь держави судового збору в розмірі 1 023 грн та зменшити розмір стягнутого судового збору на користь ПАТ «Дельта-Банк», ПАТ «Альфа-Банк» до 56 грн 84 коп.

Отже, у частині позовних вимог про визнання договору поруки припиненим рішення апеляційного суду не оскаржується, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що у ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» відсутні належні докази набуття ними права вимоги за кредитним договором та договором поруки від 1 серпня 2008 року, оскільки немає підписаного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» акта приймання-передачі прав вимоги та факту повної оплати загальної купівельної ціни за права вимоги на день підписання договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року й підписаного між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» акта приймання-передачі прав вимоги та факту першої частини оплати загальної купівельної ціни за права вимоги на день підписання договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу прав вимоги, апеляційний суд виходив із того, що позивач не є стороною оспорюваних договорів, тому не має законних підстав піддавати сумніву та оспорювати факт передачі прав вимоги за кредитними договором. Даним правом наділені сторони правочину, які укладені договори не оспорювали.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 1 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», укладено кредитний договір, на забезпечення виконання зобов'язань за яким 1 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та банком укладено договір поруки.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, на підставі якого останнє стало новим кредитором за кредитним договором від 1 серпня 2008 року.

15 червня 2012 року ПАТ «Дельта-Банк» уклало договір купівлі-продажу прав вимоги з ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто відповідно до норми ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Проте апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не врахував, що за оспорюваними договорами купівлі-продажу передавались вимоги за укладеним з ОСОБА_3 договором поруки від 1 серпня 2008 року, який на час їх укладення вже був припиненим, чим, на думку позивачки, порушуються її права та законні інтереси.

Крім того, ПАТ «Альфа-Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, що також свідчить про те, що зазначені вище договори впливають на права та обов'язки позивачки.

Також, зазначаючи, що ОСОБА_3 не була стороною оспорених нею договорів купівлі-продажу прав вимоги, а тому не має права вимагати визнання їх недійсними, апеляційний суд невірно застосував положення ч. 3 ст. 215 ЦК України, оскільки позивачка, за її позовом, просила відновити її порушене право, не вимагаючи повернення того, що отримано сторонами за договорами.

Відповідно до положень ч. 1, підп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції, яка діяла на час подання ОСОБА_3 позову, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах, зокрема, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальну заробітну плату з 1 січня 2015 року встановлено у розмірі 1 218 грн, тому позивачем за подання позову було сплачено судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року, який набрав чинності 1 вересня 2015 року, доповнено ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» абзацом другим, відповідно до якого у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (зі змінами) судам роз'яснено, що розміри ставок судового збору визначаються з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна позовна заява, інша заява і скарга подані до суду. Це стосується, зокрема, і випадків, коли заява про забезпечення позову або доказів, апеляційна чи касаційна скарга подаються пізніше. При цьому ставки судового збору також визначаються розміром мінімальної заробітної плати, встановленої у році, коли позовну заяву, іншу заяву і скаргу було подано до суду.

Проте апеляційний суд на зазначені положення законів уваги не звернув, не врахував, що за подання апеляційних скарг на заочне рішення від 9 липня 2015 року ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» мали сплатити судовий збір у розмірі по 267 грн 96 коп. (243 грн 60 коп. х 110 %) кожне та неправильно розподілив судові витрати, які підлягають стягненню з позивача.

Проте апеляційний суду порушення ст. ст. 212 -214, 303, 316 ЦПК Україниназазначені положення закону уваги не звернув,не встановив належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, доводів сторін не перевірив, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу прав вимоги, укладених між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» і між останнім та ПАТ «Альфа-Банк», в частині вимог за кредитним договором від 1 серпня 2008 року і договором поруки від 1 серпня 2008 року.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Також апеляційному суду треба врахувати наведені положення Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу прав вимоги скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик