Справа № 380/334/16-ц Головуючий у І інстанції Косович Т. П.
Провадження № 22-ц/780/3778/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 26 08.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

08 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі: Дрозду Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

встановила:

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 29 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 вересня 2006 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 98 000 гривень, які зобовязувалася повернути до 30 грудня 2006 року, про що була складена розписка. (а.с.-77)

Із копії довіреності від 16 грудня 2014 року, посвідченої державним нотаріусом Тетіївської державної нотаріальної контори та виданої терміном на пять років, встановлено, що ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_4 управляти та розпоряджатися, без права продажу, з правом передачі в оренду належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою, що розташована на території Новокамянської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,0827 га. Проте зі змісту вказаної довіреності не вбачається, що вона видана відповідачкою на підтвердження факту існування боргу перед позивачем, його визнання та намагання його повернути ОСОБА_2 (а.с.- 75-76)

Окрім того, за заявою ОСОБА_3 вказана довіреність 08 квітня 2016 року скасована. (а.с.-52-53)

В матеріалах справи відсутні докази щодо зміни строку повернення грошових коштів за договором позики між сторонами і відповідач даний факт заперечила.

14.04.2016 року відповідач подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. (а.с.-56)

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника про передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.ст. 526,530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні вказаний строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до положень ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Повністю повернути грошові кошти позичальник зобовязувався до 30 грудня 2006 року включно. Оскільки договором позики встановлено кінцевий термін повернення кредиту 30 грудня 2006 року, то саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності, тоді як позов про стягнення заборгованості за цим договором надійшов до суду 17 березня 2016 року.

Таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду, при цьому не заявив клопотання про визнання поважними причини пропущення ним строку позовної давності, не надав суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строку позовної давності, у звязку з чим суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності за його вимогами до відповідача за вказаним позовом.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні до ухвалення судового рішення заявила в суді про застосування судом строку позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України.

У відповідності до розяснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Позивачем не доведено поважність причин пропущення строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене обґрунтування, суд першої інстанції вирішив що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У звязку з викладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 квітня 2016 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: