УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на нежитлові будівлі та споруду за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_8, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 3 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 7 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на нежитлові будівлі та споруду.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та ОСОБА_9 23 травня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд, які складаються з пункту штучного осіменіння, молочарні, насосної та водопровідної башти, що розташовані в урочищі «Рогода», б/н смт. Вишково. На підтвердження укладеного договору ОСОБА_9 видав позивачу розписку від 23 травня 2011 року, де указано, що останній отримав кошти за частину ферми в урочищі «Рогода» згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 лютого 2014 року Даний договір у нотаріальній формі не укладався, оскільки потрібно було виготовити державний акт на землю під будівлями. 31 серпня 2012 року ОСОБА_9 помер. Бажаючи оформити вказане майно він звернувся із пропозицією до ОСОБА_5, дружини померлого, однак остання повідомила, що їй нічого не відомо про такі дії її покійного чоловіка. Доказом того, що ОСОБА_9 дійсно продав йому вказане майно є наявність оригінала свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 лютого 2004 року у нього, яке він отримав разом із розпискою. У зв'язку із викладеним позивач просив суд визнати за ним право власності на нежитлові будівлі та споруду: пункт штучного осіменіння, молочарню, насосну та водонапірну башти, які розташовані в урочищі «Рогода», б/н смт. Вишково Хустського району Закарпатської області.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 3 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 7 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на майно за договором, що підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя, четверта статті 334 ЦК України).

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх вимог позивачем надано розписку від 23 травня 2011 року, у якій вказано, що ОСОБА_9 отримав 15 тис. дол. США за частину ферми в урочищі «Рогода» згідно свідоцтва про право власності та земельної ділянки площею 1,14 га згідно рішення Вишківської селищної ради від 17 лютого 2006 року.

Проте, значені фактичні обставини щодо передачі грошей, складення розписки, та домовленість про майбутню купівлю-продаж спірних нежитлових приміщень, не є підставою для визнання права власності на них.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові про визнання права власності на спірні приміщення.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 3 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 7 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

Л.М. Мазур

Т.О.Писана