АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2016 року м. Дніпро.

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 травня 2012 року він надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, як завдаток (авансовий платіж) на підтвердження зобов'язання щодо придбання у відповідача квартири АДРЕСА_1, яку відповідач зобов'язався продати позивачу в строк 2 місяці, що підтверджується розпискою. Відповідач в порушення зобов'язань квартиру не продав, від нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу ухилився, частково сплачені за квартиру кошти не повернув.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року із відповідача стягнуто 50 546 грн. на погашення суми боргу.

Але відповідач виконав рішення суду лише у жовтні 2015 року.

Тому позивач просив на підставі ст.625 ЦК України стягнути із відповідача 30 393,23 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму інфляційних витрат позивача з липня 2014 року по жовтень 2015 року в розмірі 28 386,63 грн., та 3% річних за 483 прострочених календарних дня виконання зобов'язання в розмірі 2 006,60 грн., а разом 30393 гривні 23 копійки. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551 гривню 20 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 травня 2012 року позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, як завдаток (авансовий платіж) за квартиру АДРЕСА_1 на підтвердження зобов'язання щодо придбання у відповідача квартири за вказаною адресою і на забезпечення його виконання зобов'язався продати ОСОБА_3 квартиру в строк 2 місяці, що підтверджується розпискою.

У встановлений строк сторони не уклали договір купівлі - продажу квартири.

З метою захисту порушеного права ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми авансу у розмірі 5 000 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2014 у справі № 201/4521/14-ц, яке набрало законної сили, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу задоволено, стягнуто з відповідача на його користь аванс в розмірі 50 546 грн. та судові витрати по справі.

19 січня 2015 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по справі № 201/4521/14-ц видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованість в сумі 50 546,00 грн., який 16 квітня 2015 звернуто до примусового виконання.

20 квітня 2015 було відкрито виконавче провадження та надано строк боржнику для добровільного виконання рішення суду до 27 квітня 2015 року.

Боржник добровільно не виконав рішення суду та державним виконавцем було звернено стягнення на майно боржника та винесено постанову від 28 квітня 2015 про арешт майна боржника та оголошено заборону його відчуження.

Грошові кошти в розмірі 50 546 грн. позивачем були отриманні 22 жовтня 2015 року, що підтверджується випискою по банківському рахунку.

До вказаних правовідносин суд застосував положення ст. 525, 526, 610, 625 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оцінюючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних від суми заборгованості, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість та зазначив, що за період з 26 червня 2014 по 21 жовтня 2015 стягненню за цією вимогою підлягає 50 546 грн. х 3% х 483/ 365 = 2 006,60 грн. Також суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат від суми заборгованості та зазначив, що стягненню за цією вимогою підлягає 28 386,63 грн. згідно розрахунку, наданому позивачем.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що судові повістки не направлялись відповідачу за його адресою, крім того, відповідач добровільно погасив заборгованість.

Про наявність справи у суді відповідач знав ще із жовтня 2015 року, отримавши позовну заяву із додатками (а.с.16). Але відповідач здійснював свої права на власний розсуд, не надав до суду ніяких заперечень із приводу заявлених позовних вимог, та не спростував їх належними доказами, відповідно до вимог ч.2,3 ст.27, ст.60 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачем не заперечується та обставина, що заборгованість ним була погашена лише у жовтні 2015 року.

Отже, ця обставина є достатньою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки причина прострочення виконання зобов'язання не є підставою для звільнення боржника від відповідальності. Такою підставою не є і добровільність виконання рішення суду.

Доводи про те, що заявлена сума боргу є завищеною, також не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки відповідач не надав суду достовірних доказів, які б спростували розрахунки позивача, відповідно до вимог ст.60,64 ЦПК України (а.с.58-59).

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: