ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6471/16-ц
провадження № 2/753/4224/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Комаревцевої Л.В.,

за участю секретаря Борисова М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Державного підприємства «Антонов», третя особа: ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 і Державного підприємства «Антонов» про визнання інформації недостовірною та відшкодування моральної шкоди, просив суд зобов'язати ОСОБА_3 спростувати через видання ДП «Антонов» газету «Антонов» окремим повідомленням інформацію, яка міститься в газеті «Антонов» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1., відшкодувати солідарно з відповідачів моральну шкоду, завдану поширенням недостовірної інформації, у розмірі 25 000 грн.

Рішенням (заочним) Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року позов задоволено частково: визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 інформацію, розміщену відповідачем шляхом публікацій в засобах масової інформації газеті «Антонов», яка видається та розповсюджується на ДП «Антонов» у вигляді статті; зобов'язано відповідача ОСОБА_3 спростувати через газету ДП «Антонов» протягом десяти робочих днів з часу набрання рішенням законної сили недостовірну інформацію, яка міститься в газеті «Антонов» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1.; стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду, завдану поширенням недостовірної інформації, у розмірі 5000 грн. Стягнуто з відповідачів судові витрати.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_3, заочне рішення від 16 лютого 2016 року у даній справі скасовано.

В судовому засіданні 29.09.2016р. позивач подав заяву про зміну позовних вимог, просить визнати недостовірною, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 через газету «Антонов» (свідоцтво про державну реєстрацію КУ «684-322Р від 14.05.2013р.) у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» інформацію щодо ОСОБА_2 наступного змісту: «в 2006 году он был отстранен от занимаемой на предприятии должности ведущего конструктора за утрату к нему доверия, в связи с разглашением сведений, составляющих государственную тайну», «Теперь давайте подумаем, кого проталкивают чиновники руководить ГП «Антонов» - человека, лишенного допуска к государственной тайне за ее разглашение», зобов'язати відповідачів у семиденний строк після набрання рішенням суду законної сили спростувати вказану інформацію шляхом розміщення на сторінці газети «Антонов» на першій сторінці, тим самим шрифтом, що і спростовуване повідомлення, спростування.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що був відсторонений від займаної посади з метою запобігання розголошенню конфіденційної інформації та інформації, яка має комерційну цінність, внаслідок несанкціонованого проведення переговорів з представником іноземної компанії, а не через розголошення інформації, що складає державну таємницю. Допуск до державної таємниці був знятий з нього за підставою відсутності обґрунтованої необхідності подальшої роботи з державною таємницею на новому місці роботи, а не в зв'язку з розголошенням державної таємниці.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в заяві про зміну позовних вимог, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала, суду пояснила, що ОСОБА_3, працюючи адвокатом ЮФ «Ілляшев та Партнери», надавав правову допомогу та здійснював представництво ДП «Антонов», в тому числі у справах щодо відсторонення позивача від займаної посади, оскарження наказу Міністерства промислової політики України № 29-Д від 26.05.2014р. про звільнення ОСОБА_5 з посади Президента-Генерального конструктора ДП «Антонов» та наказу від 24.07.2014 № 47-Д про покладання на ОСОБА_2 виконання обов'язків Президента-Генерального конструктора ДП «Антонов». У рамках надання правової допомоги з вказаних питань вінбрав участь у зустрічі групи журналістів різних телевізійних і друкованих видань з керівництвом та профспілковими лідерами ДП «Антонов», опис якої надано в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» в газеті «Антонов» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначила, що ОСОБА_3 жодних інтерв'ю журналістам газети «Антонов» не надавав, а, посилаючись на п.15 ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», вважає, що не можуть бути підставою для притягнення адвоката до відповідальності його висловлювання у справі, у тому числі ті, що відображають позицію клієнта, заяви у засобах масової інформації, якщо при цьому не порушуються професійні обов'язки адвоката.

Представник відповідача ДП «Антонов» позов не визнала, суду пояснила, що 26.05.2014р. Міністерство промислової політики України, знаходячись в стадії реорганізації, видало наказ № 29-Д про звільнення ОСОБА_5 з посади Президента-Генерального конструктора ДП «Антонов», а 24.07.2014р. - наказ № 47-Д «Про покладання виконання обов'язків Президента-Генерального конструктора ДП «Антонов» на ОСОБА_2.». Ситуація, яка склалася у зв'язку з незаконним звільненням керівника підприємства, намаганням позивача, незважаючи на ухвалу суду про зупинення дії наказу про покладання на нього обов'язків Президента-Генерального конструктора ДП «Антонов», потрапити на територію заводу, негативно впливала на настрої в трудовому колективі. 01.08.2014р. та 04.08.2014р. група осіб під керівництвом позивача намагалась потрапити на підприємство, чому завадили члени трудового колективу, а 04.08.2014р. на ДП «Антонов» відбулися збори трудового колективу з питання рейдерського захоплення підприємства.

Такі обставини стали підставою для запрошення на підприємство групи журналістів різних телевізійних і друкованих засобів масової інформації, з якими зустрілись Президент -Генеральний конструктор ДП «Антонов» ОСОБА_5, віце-президент-директор філіалу Серійний завод «Антонов» ОСОБА_6, Голова первинної організації профспілки авіабудівників України ОСОБА_7, Голова первинної організації профспілки авіабудівників України на Серійному заводі «Антонов» ОСОБА_8 та старший партнер Юридичної фірми «Ілляшев та Партнери» ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1. в газеті «Антонов» НОМЕР_1 була надрукована стаття «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якій надано опис вищезазначеної зустрічі з представниками засобів масової інформації. Заперечила надання відповідачем ОСОБА_3 коментарів та інтерв'ю журналісту газети ОСОБА_10.

Крім того, представник ДП «Антонов» пояснила суду, що викладена журналістом в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» інформація, як висловлювання ОСОБА_3, є її особистим припущенням, оціночним судженням щодо причин відсторонення позивача від займаної посади, порядку та підстав зняття з нього доступу до державної таємниці.

Залучена до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_4, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, автор статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» в судове засідання не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд прийшов до наступних висновків:

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

За правилами ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на визнання інформації недостовірною.

Водночас, згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до положень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ч. 5 п. 15 вказаної постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п. 19 постанови)

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., яка згідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом ст. 10 вказаної Конвенції право на свободу вираження поглядів не є необмеженим.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що в друкованому виданні «Антонов» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1. було надруковану статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якої є ОСОБА_10. У вказаній статті наведено пряму мову відповідача ОСОБА_3, зокрема, наступні висловлювання: «в 2006 году он был отстранен от занимаемой на предприятии должности ведущего конструктора за утрату к нему доверия, в связи с разглашением сведений, составляющих государственную тайну» та «Теперь давайте подумаем, кого проталкивают чиновники руководить ГП «Антонов» - человека, лишенного допуска к государственной тайне за ее разглашение».

З наказу Авіаційного науково-технічного комплексу ім. О.К. Антонова, правонаступником якого є ДП «Антонов», № 2дсп від 03.05.2006р. «Про відсторонення від посади» вбачається, що ОСОБА_2 було висловлено недовіру та відсторонено від займаної посади головного спеціаліста на підставі матеріалів комісії за несанкціоноване проведення переговорів з представником іноземної делегації, враховуючи допуск при виконанні службових обов'язків до конфіденційної інформації та інформації, що має комерційну цінність для підприємства.

Відповідно до рішення комісії по трудовим спорам від 13.07.2006р. Авіаційного науково-технічного комплексу ім. О.К. Антонова, правонаступником якого є ДП «Антонов»,прийняття наказу № 2дсп від 03.05.2006р. про відсторонення позивача від займаної посади та наказу № 509к від 10.05.2006р. про переміщення позивача на посаду головного спеціаліста відділу КО-28 було здійснено з метою запобігання розголошенню конфіденційної інформації, яка має комерційну таємницю.

Наказом № 398 від 25.05.2006р. ОСОБА_2 було скасовано допуск до державної таємниці у зв'язку з відсутністю обґрунтованої необхідності в подальшій роботі з державною таємницею.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06.11.2006р. у справі № 22-7799 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Авіаційного науково-технічного комплексу ім. О.К. Антонова, правонаступником якого є ДП «Антонов», про визнання недійсними наказу № 2дсп від 03.05.2006р. про відсторонення ОСОБА_2 від посади головного спеціаліста по літаку АН-140 та його модифікаціям відділу провідних конструкторів та наказу № 509к від 10.03.2006р. про переведення на посаду головного спеціаліста конструкторського відділу комп'ютерного моделювання. Судом встановлено, що у Авіаційного науково-технічного комплексу ім. О.К. Антонова, правонаступником якого є ДП «Антонов», були підстави для недовіри та відсторонення ОСОБА_2 від займаної посади у зв'язку з проведенням 24.01. та 26.01.2006р. приватних вечерь з директором іноземної компанії HESA ОСОБА_12 та порушенням «Інструкції про порядок охорони державної таємниці, а також інформації з обмеженим доступом, яка є власністю держави, під час прийому іноземних делегацій, груп або окремих іноземних громадян та проведення роботи з ними».

Наказами Міністерства промислової політики України № 29-Д від 26.05.2014р. ОСОБА_5 було звільнено з посади Президента-Генерального конструктора ДП «Антонов», № 47-Д від 24.07.2014р. обов'язки Президента-Генерального конструктора ДП «Антонов» покладено на позивача. Законність вказаних наказів оспорювалась сторонами в судах.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у зв'язку з наведеними обставинами на ДП «Антонов» пройшла зустріч групи журналістів різних телевізійних і друкованих засобів масової інформації з Президентом-Генеральним конструктором ДП «Антонов» ОСОБА_5, віце-президентом-директором філіалу Серійний завод «Антонов» ОСОБА_6, Головою первинної організації профспілки авіабудівників України ОСОБА_7, Головою первинної організації профспілки авіабудівників України на Серійному заводі «Антонов» ОСОБА_8, на якій був присутнім та виступав старший партнер, адвокат Юридичної фірми «Ілляшев та Партнери» ОСОБА_3 Доказів того, що ОСОБА_3 надавав інтерв'ю журналісту газети «Антонов» ОСОБА_10, суду не надано.

Професійні права адвоката гарантуються та охороняються Конституцією України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Так, зокрема, в ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що: не можуть бути підставою для притягнення адвоката до відповідальності його висловлювання у справі, у тому числі ті, що відображають позицію клієнта, заяви у засобах масової інформації, якщо при цьому не порушуються професійні обов'язки адвоката; забороняється ототожнення адвоката з клієнтом.

У ході розгляду справи позивачем не було надано доказів наявності порушення відповідачем ОСОБА_3 положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що давало б підстави вважати саме його (а не організації, інтереси якої він представляв як адвокат) особою, що поширила недостовірну інформацію.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 брав участь у зустрічі керівників та профспілкових лідерів ДП «Антонов» з журналістами, представляючи інтереси клієнта ДП «Антонов» в рамках надання правової допомоги, а тому відповідно доп.15 ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» він не може нести відповідальності за висловлювання, які поширені в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» газети «Антонов» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1.

Слід також зазначити, що Позивач, на якого відповідно до наказу Міністерства промислової політики України № 47-Д від 24.07.2014р. було покладено обов'язки Президента-Генерального конструктора ДП «Антонов», свідомо наражався на публічний інтерес до себе і свідому критику з боку громадськості.

У той же час п. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків та публічних осіб або про питання, які становлять суспільний інтерес (див. рішення у справі «Сюрек проти Туреччини» (№ 1) (Surek v. Turkey (no. 1) [ВП], заява № 26682/95, п. 61, ECHR 1999IV). Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об'єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (див. рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), від 8 липня 1986 року, п. 42, Series A, no. 103, або у справі «Інкал проти Туреччини» (Incal v. Turkey), від 9 червня 1998 року, п. 54, Reports of Judgments and Decisions, 1998IV).

Судом встановлено, що під час зустрічі керівників та профспілкових лідерів ДП «Антонов» з журналістами різних телевізійних і друкованих видань, опис якої надано в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» в газеті «Антонов» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1., обговорювались питання суспільного значення, а саме: зміна керівництва та спроби рейдерського захоплення підприємства.

У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи 1165 (1998) про право на приватність міститься поняття «публічної фігури» - це особи, які займають державні посади і/чи використовують державний ресурс, а також усі ті, що відіграють певну роль у громадському житті чи в галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери чи спорі.

У рішенні у справі «Гріко проти Словаччини» від 20.07.2004р. Європейський Суд зазначив, що ст. 10 Конвенції захищає не лише погляди, які є образливими чи які шокують, але також і такі, котрі містять певні перебільшення. Суд також відзначив, що справа, яка коментувалася у згаданих інтерв'ю і статті була предметом загального інтересу і щодо неї вже велися громадські дебати, викладені міркування не були спрямовані на образу, приниження чи дискредитацію особи.

Автор статті «ІНФОРМАЦІЯ_2», опублікованої в газеті «Антонов» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1., не є особою, яка займалася чи займається юридичним супроводженням чи представництвом у справах відсторонення, звільнення чи призначення позивача на посаду, відтак її інформація щодо причин відсторонення позивача від посади та щодо позбавлення останнього допуску до державної таємниці є лише припущенням та міркуванням, висловленим на підставі даних, отриманих в ході зустрічі керівників та профспілкових лідерів ДП «Антонов» з журналістами різних телевізійних і друкованих видань.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання моно-стилістичних засобів.

Зокрема, відповідно до рішення Європейського Суду «Лінгенс проти Австрії» мають бути достатні підстави для висловлення оціночного судження, оскільки навіть оціночне судження, яке не має під собою фактичних підстав, може бути таким, що не підлягатиме захисту.

Отже, поширена в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» газети «Антонов» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1. інформація про те, що Позивач «в 2006 году он был отстранен от занимаемой на предприятии должности ведущего конструктора за утрату к нему доверия, в связи с разглашением сведений, составляющих государственную тайну», «Теперь давайте подумаем, кого проталкивают чиновники руководить ГП «Антонов» - человека, лишенного допуска к государственной тайне за ее разглашение», є оціночним, але не безпідставним, оскільки базується на фактичних даних відсторонення позивача від займаної посади, а саме за втратою довіри у зв'язку з порушенням «Інструкції про порядок охорони державної таємниці, а також інформації з обмеженим доступом, яка є власністю держави, під час прийому іноземних делегацій, груп або окремих іноземних громадян та проведення роботи з ними».

Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Слід зазначити, що зі змісту поширеної інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь, гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації.

Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його, а також заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно положень п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року - пунктом 5 передбачено, що обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Незважаючи на вимоги чинного законодавства позивач не надав суду доказів наявності такої шкоди та вини в цьому відповідачів, а тому суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про стягнення з відповідачів солідарно моральну шкоду в сумі 25 000 грн. задоволенню не підлягають.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 13,57,58,59, 60, 88, 179, 209, 212-215, 294, 296 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і Державного підприємства «Антонов», третя особа: ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Дарницький районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Комаревцева Л.В