АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2733/16 Головуючий 1 - інстанції - Гримайло А.М.
Справа № 2-3781/09 Доповідач - Зазулинська Т.П.
Категорія -договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

суддів КРУГОВОЇ С.С.,

МІНЕНКОВОЇ Н.О.,

секретаря Пруднікової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 07 липня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Харківська міська рада про визнання договору дійсним та визнання права власності, - в с т а н о в и л а :

У квітні 2009 року ОСОБА_5 звернувся до Ленінського районного суду міста Харкова з указаним позовом, в якому просив визнати правочин від 29 липня 2003 року дійсним та укладеним; визнати за ним право власності на 12/25 частин житлового будинку по пров. Метростроївському у місті Харкові.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що йому на праві власності належить 13/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1,12/25 часток цього домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_7, яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_1 році, залишивши заповіт на все своє майно своєму онукові ОСОБА_6

29 липня 2003 року між ним і ОСОБА_6 відбувся правочин, відповідно до якого ОСОБА_8 передав йому частину домоволодівння по АДРЕСА_1, яке належало йому на пдіставі мирової угоди від 14 квітня1965 року та заповіту від 01 листопада 1985 року з метою розборки вказаного домоволодіння на будівельні матеріали, а він у свою чергу передав останньому 1000,00 грн. за це майно.

За усною домовленістю між ними вказаний правочин був попередньою угодою щодо придбання ним 12/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, остаточне оформлення якого мало відбутися після оформлення ОСОБА_6 права власності в порядку спадкування на вказану частину будинку.

Проте, ОСОБА_6 спадщинну належним чином не оформив, прохання нотаріально оформити договір ігнорував та від визиту до нотаріуса ухилявся, виїхав з родиною з міста Харкова і його місцезнаходження, проживання та роботи невідомо.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 07 липня 2009 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано договір від 29 липня 2003 року, укладений між сторонами про передачу права власності на 12/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 дійсним та укладеним. Визнано за ОСОБА_5 право власності на зазначену частину будинку.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

В обгрунтування скарги посилається на неповне з"ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виникли на підставі договору від 29.07.2003 року, у той час як ЦК України, на підставі норм якого судом ухвалено оскаржуване рішення, набув чинності лише з 01.01.2004 року, тому до правовідносин, що виникли у даній справі правильним буде застосування норм ЦК УРСР 1963 року.

Вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, однак нотаріально не оформив її прийняття , не грунтується на матеріалах справи, які не містять жодних належних і допустимих доказів прийняття ОСОБА_6 спадщини у порядку та строки, встановлені ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року. Таким чином, ОСОБА_6 не може вважатися власником вищевказаної частини домоволодіння й, відповідно, не мав права передавати його у власність будь-яким іншим особам.

Також зазначає, що за статтею 555 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави у разі, зокрема, якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини або якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт передання ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 1000,00 грн. Так само відсутні й будь-які докази передання ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 спірної частини будинку, доказів ухилення ОСОБА_6 від укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаної частини житлового будинку.

Вважає, що договір від 29.07.2003 року був свого роду попереднім договором, а сам договір купівлі-продажу частини будинку мав би бути укладений лише після оформлення ОСОБА_6 спадщини, однак, укладений так і не був. Отже, й стверджувати про перехід права власності від ОСОБА_6 до ОСОБА_5 у даному випадку будь-яких підстав немає.До того ж, такого виду угоди як попередня ЦК УРСР 1963 року взагалі не передбачалося.

Судом першої інстанції був порушений встановлений ЦПК України порядок повідомлення сторін про дату і час судового засідання, тому, що згідно оголошення, опублікованого в газеті «Слобідський край» судове засідання по даній справі було призначено на 10.07.2009 року, а рішення ухвалено 07.07.2009 року, тобто за три дні до того моменту, як сторона мала прибути в судове засідання.

Зазначає, що неправомірні висновки суду в подальшому призвели до утиску прав ОСОБА_3 та ОСОБА_9 шляхом посягання на домоволодіння АДРЕСА_2, яким останні протягом тривалого часу користуються добросовісно, жодним чином не змінюючи відведених розмірів.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення від 07.07.2009 року було повернуто з тих пістав, що ОСОБА_3 не має права на апеляційне оскарження, оскільки не була стороною у справі, питання про її права та обов»язки судом не вирішувались.

Вказана ухвала апеляційного судом скасована ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року, справа передана до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

При цьому колегія суддів касаційної інстанції з посиланням на роз»яснення, які містяться в абз.1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 « Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» , зазначила в ухвалі від 27.01.2016 року, що рішення суду може бути оскаржено і в мотивувальній частині, а також вказала на ненадання апеляційним судом оцінки доводам скарги про те, що внаслідок визнання за ОСОБА_5 права власності на 12/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1, останній відповідно до положень ст.ст.120,134 ЗК України, ст.377 ЦК України матиме право на земельну ділянку під об»єктом нерухомості, площа якої збільшена за рахунок земельної ділянки ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи , обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечень на скаргу, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

З матеріалів справи убачається, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 на праві власності був зареєстрований в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за ОСОБА_7 - 12/25 частин на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою народного суду Ленінського району міста Харкова від 14.04.1965 року і ОСОБА_5 - 13/25 частин на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Беседа Т.Д. 13.06.1997 року.

ОСОБА_7 за життя: 01.11.1985 року склала заповіт , яким все своє майно заповіла онукові ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що 29 липня 2003 року між ОСОБА_5.і ОСОБА_6 відбулася письмова угода, відповідно до якої ОСОБА_6 продав ОСОБА_5 12/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на умовах попереднього договору. При цьому суд вважав встановленим, що вказану частину домоволодіння ОСОБА_6 фактично прийняв у спадщину за заповітом ОСОБА_7, яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_1 році , однак нотаріально її не оформив, дійшов висновку, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем вказаної частки нерухомого майна та вирішив спір на підставі ст.ст.202,220,228,388 ЦК України.

Між тим, позивач просив визнати дійсним та укладеним правочин від 29.07.2003 року, тому суд мав вирішувати спір на підставі норм ЦК України (1963року)

Відповідно до ст. 224 ЦК України (у редакції 1963 року), що діяв на момент укладання договору і підлягав застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.227 ЦК України (у редакції 1963 року) договір купівлі- продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 153 ЦК України (1963 року) передбачено, до договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно роз»ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978 року, чинної на час виникнення правовідносин між сторонами, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак, це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК).

Статтею 225 ЦК України (у редакції 1963 року) визначено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Проте, суд першої інстанції вирішив спір на підставі норм ЦК України, який вступив в дію тільки з 01.01.2004 року. Крім того, не врахував, що сам позивач не заперечував того факту, що на час укладення між ним та відповідачем угоди, про дійсність якої заявлені вимоги, ОСОБА_11 не був власником спірного нерухомого майна і будь-які докази прийняття ОСОБА_11 у спадщину 12/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Більш того, надана до суду в копії угода (соглашение) крім прізвища, ім»я та по батькові відповідача не містить посилання на документи, що посвідчують вказану особу, зазначення місця її проживання чи перебування. Участі у розгляді справи відповідач не брав, через оголошення в пресі був повідомлений про час і місце розгляду справи об 11-00 годині 10 липня 2009 року, у той час як справа, з ухваленням рішення , розглянута судом 07.07.2009 року.

Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області на запит апеляційного суду відомості про реєстрацію, або зняття з реєстрації ОСОБА_6 відсутні .

З інших матеріалів справи убачається також, що житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 430 кв.м.(а.с.9), проте в порядку приватизації ОСОБА_5 набув право власності на земельну діялнку за вказаною адресою площею 0,0755 га. і між ним та суміжними землекористувачами, у тому числі ОСОБА_3 виникають земельні спори.

Наведене свідчить, що судом неповно з»ясовані обставини, які мають значення для справи; обставини, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, є недоведеними; висновки суду не відповідають обставинам справи; спір вирішено судом з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і у відповідності до ч.ч.1,2 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

На вказаний висновок колегії не впливають доводи , наведені представником позивача у запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 про те, що чинними рішеннями у інших справах не встановлено порушення її прав як землекористувача з боку ОСОБА_5, оскільки вищенаведені порушення судом норм матеріального і процесуального права при розгляді справи за позовом ОСОБА_5 є безумовною підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ч.ч.1-3 ст.303, ст.304, п.2 ч.1 ст.307, ч.ч.1,2 ст.309, ст.ст.313, 314, 316, 317,319,324 ЦПК України колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 07 липня 2009 року скасувати. У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Харківська міська рада про визнання договору дійсним та визнання права власності, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) Т.П.Зазулинська

Судді (підпис) С.С. Кругова

(підпис) Н.О.Міненкова