АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №758/9568/14-ц Головуючий у 1 інстанції Гребенюк В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

третьої особи ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на частку у спільному майні, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково: встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 із ОСОБА_8 з 01.01.2004 року по 23.12.2011 року;визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини: трикімнатної квартири АДРЕСА_1; двокімнатної квартири АДРЕСА_2; двокімнатної квартири АДРЕСА_3; нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_9; житлового будинку та земельної ділянки 0,126га по АДРЕСА_10; житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0514га по АДРЕСА_11;90% корпоративних прав ТОВ «НВФ «Київпромсервіс»;60% корпоративних прав ТОВ «Багатогалузева наукою-виробнича фірма «Славутич»; в іншій частині в задоволенні позову - відмовлено;стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3654,00 гривні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 у період з 21.03.1975 по 10.03.1989 та з 23.12.2011 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. Відповідач ОСОБА_5, 1979року народження, та третя особа ОСОБА_7, 1976 року народження - їх сини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер. 06.03.2014 дружина та діти померлого у встановленому законом порядку звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, що відкрилась після його смерті.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.08.2014 позивачу відмовлено у відкритті провадження за заявою про встановлення факту проживання з померлим однією сім'єю без реєстрації шлюбу з підстав наявності спору про право.

Також судом на підставі правовстановлюючих документів установлено, що рухоме, нерухоме майно та корпоративні права - предмет спору у даній справі на праві власності зареєстровано за ОСОБА_8

Щодо факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу, то суд вважав наявними правові підстави для встановлення такого фату у період з 01.01.2004 по 23.12.2011, виходячи з пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та наявних у матеріалах справи копій фотографій.

На підтвердження факту внесення позивачем коштів у створення спільної власності під час проживання однією сім'єю суд вважав достатнім наданий позивачем договір дарування жилого будинку з надвірними будівлями на земельній ділянці площею 0,24га у АДРЕСА_12 від 26.08.1994, відповідно до якого позивач ОСОБА_3 прийняла в дар указане майно.

Виходячи зі встановленого, керуючись статтями 22,24,КпШС України, ст.ст.17,18 Закону України «Про власність», ст.74 СК України, ст.ст.364,365,368,369 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо нерухомого майна та корпоративних прав - предмету спору та відсутність підстав для задоволення позову щодо нерухомого майна - автомобілів. При цьому суд виходив з доведеності факту створення спільної власності під час проживання однією сім'єю позивача і ОСОБА_8 з урахуванням ступеня участі ОСОБА_3 працею та коштами у створенні власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 8 травня 2015 року та закрити провадження у справі.Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Вважає відсутніми законні підстави для задоволення позовних вимог, а висновки суду першої інстанції такими, що суперечать установленим судом обставинам та грунтуються на недоведених фактах, які суд уважав установленими.

Під час апеляційного розгляду відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Позивач, її представник та третя особа проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити без змін законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, відповідати вимогам щодо його змісту і форми, передбаченим ст.ст.213-215 ЦПК України. Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі таким вимогам не відповідає, оскільки суд першої інстанції, встановивши факти і обставини, що мають значення для вирішення спору, вірно визначившись з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, застосував їх невірно, вважав установленими недоведені обставини, що мають значення для справи.

Предметом спору у даній справі є право позивача на Ѕ частину майна ОСОБА_8, придбаного у період після розірвання шлюбу з ним 10.03.1989 та до повторної реєстрації шлюбу з ним 23.12.2011, а також право на спадкування 1/3 частини іншої половини цього майна як спадкового.

В обгрунтування своїх вимог за позовом ОСОБА_3 посилалась на те, що у період після розірвання шлюбу з ОСОБА_8 10.03.1989 та до повторної реєстрації шлюбу з ним 23.12.2011 вони продовжували проживати однією сім'єю, а тому вважала, що вона має право на половину придбаного у цей період майна, зареєстрованого за ОСОБА_8, у зв'язку з чим просила встановити факт проживання її з ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 10.03.1989 по 23.12.2011.

Протягом спірного періоду питання виникнення права власності, у тому числі спільного сумісного права власності подружжя, поділу спільного майна подружжя регулювалися нормами Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, Законом УРСР «Про власність», Цивільним кодексом УРСР в редакції 1963 року, Сімейним кодексом України, Цивільним кодексом України 2003 року.

Отже, предметом спору у даній справі є право власності на нерухоме майно та корпоративні права (рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо нерухомого майна (автомобілів) не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного розгляду). До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, що були чинними на момент виникнення права на те чи інше майно.

Встановлено, що протягом спірного періоду на праві власності за ОСОБА_8 зареєстровано таке майно:

- квартира АДРЕСА_1 - на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.01.1995;

- квартира АДРЕСА_5 - на підставі договору купівлі-продажу від 02.05.2002;

- квартира АДРЕСА_2 - на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2002;

- квартира АДРЕСА_3 - на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2006;

- нежиле приміщення в будинку АДРЕСА_9 - на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2010;

- жилий будинок АДРЕСА_10 - на підставі Свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого на підставі рішення Козинської селищної ради НОМЕР_1 від 29.08.2002 про затвердження акту про прийняття його в експлуатацію;

- земельна ділянка площею 0,1190га по АДРЕСА_10 - на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішень Козинської селищної ради НОМЕР_2 від 05.09.2012, НОМЕР_3 від 27.06.1996, НОМЕР_4 від 29.11.1995;

- земельна ділянка площею 0,0514га на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області с/т «Енергія» - на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконкому Сувидської сільської ради народних депутатів від 17.12.1999 НОМЕР_5;

- 80% у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Київпромсервіс» - на підставі Установчого договору від 08.04.1994;

- 60% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатогалузева наукою-виробнича фірма «Славутич» - на підставі Статуту товариства, зареєстрованого 31.03.2011.

Оскільки предметом спору є майно, право власності ОСОБА_8 на яке зареєстроване у період з 1995 по 2012 роки, то: до спірних правовідносин у період 1995-2003 років норми статей 22,24,29 КпШС УРСР застосуванню не підлягають, адже постановою Верховної Ради Української РСР №885-ХП від 26.03.1991 з 15 квітня 1991 року було введено в дію Закон УРСР «Про власність», норми якого відповідно до п.3 постанови ВР УРСР №885-ХП застосовуються до правовідносин, які виникли після введення його в дію; до спірних правовідносин у період 2004-2012 років застосуванню підлягають норми чинних СК та ЦК України в редакції 2003 року.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону УРСР «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 статті 112 ЦК УРСР 1963 року було визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Частиною 2 ст.17 Закону «Про власність» визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, для вирішення спору за позовом ОСОБА_3 у даній справі правове значення має не лише факт спільного проживання її з ОСОБА_8, а й факт придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Крім того, сам по собі факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за позивачем (постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-135цс13, від 18.09.2013 №6-66цс13).

Виходячи з того, що протягом спірного періоду позивач і ОСОБА_8 не перебували у зареєстрованому шлюбі і не були членами сім'ї, а також у зв'язку з недоведеністю у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України порядку факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету вказаними особами, як і факту придбання спірного майна внаслідок спільної праці громадян з урахуванням ступеня трудової участі кожного з них, - у суду першої інстанції були відсутні законні підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, квартир АДРЕСА_2, придбаних відповідно на підставі договорів купівлі-продажу від 06.01.1995, від 02.05.2002 та від 02.07.2002, а також на Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_10, належного ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого на підставі рішення Козинської селищної ради НОМЕР_1 від 29.08.2002.

Висновок суду першої інстанції про доведеність факту спільного проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_8 не грунтується на встановлених судом обставинах і доказах, на які в обґрунтування своїх вимог посилалась позивач, адже самі по собі пояснення свідків - невістки позивача і їх спільних з ОСОБА_8 друзів і сусідів, які суд поклав в основу рішення, про те, що вони бачили ОСОБА_3 і ОСОБА_8 завжди разом і сприймали їх і спілкувалися з ними як з сім'єю, про їх розлучення не знали - не дають підстав уважати встановленим такий факт. Крім того сам по собі факт спільного проживання вказаних осіб не має правового значення, а інших належних доказів про ведення спільного господарства, побуту та бюджету ОСОБА_3 і ОСОБА_8 або про їх спільну діяльність суду у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України порядку не надано і на такі докази і обставини позивач, її представник і третя особа не посилались.

Доводи і посилання позивача і її представника на наявність у ОСОБА_3 жилого будинку з надвірними будівлями на земельній ділянці площею 0,24га у АДРЕСА_12, що належав їй на підставі договору дарування від 26.08.1994, суд не може прийняти до уваги, адже належних і допустимих доказів про його оплатне відчуження, період відчуження та виручені від продажу грошові суми, а також їх використання на придбання спірного майна позивач суду не надала, а самі по собі усні пояснення позивача про наведені обставини і сам по собі факт належності їй вказаного нерухомого майна не дає підстави вважати, що позивач за рахунок цих власних коштів брала участь у придбанні ОСОБА_8 майна.

Що стосується земельної ділянки по АДРЕСА_10, а також земельної ділянки на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області с/т «Енергія», які передані у власність ОСОБА_8 у порядку приватизації (1995, 1999 роки), - то відповідно до ст.ст.6,17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян одержана громадянином в приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, садівництва тощо є його власністю. Навіть перебування особи, яка приватизувала земельну ділянку як частку у земельному фонді, у шлюбі, не набувала статусу спільного майна подружжя. За таких обставин для вирішення спору в частині вказаних земельних ділянок факт спільного проживання без реєстрації шлюбу не має правового значення. Законних підстав для задоволення позову ОСОБА_3 у цій частині у суду першої інстанції також не було.

Що стосується майна, придбаного 19.04.2006 (квартира АДРЕСА_3) та 17.06.2010 (нежилі приміщення по АДРЕСА_9), то на час придбання його ОСОБА_8 діяв СК України 2003 року, ст.74 якого визначає, що якщо жінка і чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. При застосуванні вказаної норми слід виходити з того, що вона підлягає застосуванню до випадків, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю (постанова Верховного Суду України від 20.02.2012 у справі №6-97цс11).

Встановлено, що факт спільного проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу та факт існування між ними усталених відносин, притаманних подружжю, у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України не доведений позивачем, на його підтвердження ОСОБА_3 та її представник посилались лише на пояснення свідків та на фотографії, які не є належними і допустимими доказами вказаних фактів і не дають підстав уважати їх встановленими. За таких обставин у суду першої інстанції були відсутні законні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 та на Ѕ частину нежилих приміщень по АДРЕСА_9.

Що стосується права власності позивача на Ѕ частину корпоративних прав ОСОБА_8, то такі вимоги не грунтується на нормах чинного законодавства, а суд першої інстанції будь-яких мотивів і посилань на норми права щодо вказаних позовних вимог та їх обґрунтованості не навів.

Встановлено, що 12.06.1992 було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма (ТОВ НВФ) «Київпромсервіс», засновниками (учасниками) якої є ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_7 Для здійснення статутної діяльності учасники створили статутний фонд, у якому внесок ОСОБА_8 склав 80% статутного фонду, а внески ОСОБА_3 і ОСОБА_7 - по 10% (т2ас180-205).

Також установлено, що 07.04.1992 було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю багатогалузева науково-виробнича фірма (БНВФ) «Славутич», учасниками якої є ОСОБА_8 (60%) і ОСОБА_7 (40%) (т2ас206-229).

Доказів на підтвердження того, що внески ОСОБА_8 до статутного фонду ТОВ НВФ «Київпромсервіс» та до ТОВ БНВФ «Славутич» складались не лише з його власних коштів, а й з коштів ОСОБА_3, - суду у передбаченому законом порядку не надано і на такі докази позивач не посилалась. В обгрунтування своїх позовних вимог в частині визнання права на Ѕ частину корпоративних прав ОСОБА_8 в ТОВ НВФ «Київпромсервіс» та БНВФ «Славутич» позивач посилалась на ті самі обставини і докази, що і в частині іншого майна, проте, вказані обставини не мають правового значення для вирішення спору у цій частині.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про господарські товариства» №1576-ХП від 19.09.1991 майно, передане учасниками і засновниками до статутного фонду, є майном товариства. Вклад до статутного фонду товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності.

Виходячи зі змісту частин 2,3 ст.61, ст.74 СК України якщо вклад до статутного фонду господарського товариства, зроблений за рахунок спільного майна, в інтересах сім'ї, то той, хто не є учасником товариства, вправі ставити питання про поділ одержаних учасником доходів. Проте, таких позовних вимог не пред'явлено і на такі обставини в обгрунтування своїх вимог позивач не посилалась. Питання вступу до товариства нових учасників вирішуються у передбаченому статутними документами порядку.

З огляду на викладене, оскільки відсутні законні підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 10.03.1989 по 23.12.2011, а також враховуючи що сам по собі вказаний факт не має правового значення для вирішення спору у даній справі, а на інші обставини і докази в обгрунтування своїх вимог ОСОБА_3 не посилалась - немає підстав для визнання за ОСОБА_3 права на Ѕ частину спірного майна, придбаного ОСОБА_8 протягом вказаного періоду.

Оскільки на момент смерті ОСОБА_8 позивач перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, вона разом із синами померлого відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцями за законом першої черги майна померлого. В цій частині спору між сторонами не існує, всі вони у передбаченому законом порядку в межах установленого законом строку звернулись в нотаріальні органи, відповідач навіть одержав Свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.07.2014 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (т1ас172), яке іншими спадкоємцями не оспорено, в тому числі в даному позовному провадженні. Будь-яких перешкод у оформленні спадщини в нотаріальному порядку у сторін немає, а тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права на спадкування 1/3 частини спадкового майна немає (ст.ст.3,15 ЦПК України).

Питання спадкування корпоративних прав підлягають вирішенню у відповідності до вимог п.2) ч.1 ст.1219 ЦК України та установчих документів товариств. Відповідно до п.5.6. Установчого договору ТОВ НВФ «Київпромсервіс» в разі смерті учасника товариства переважне право вступу до фірми має його спадкоємець, інший з учасників не може заперечувати проти цього (т2ас196зворот). Відповідно до п.7.8. Статуту БНВФ «Славутич» частка у статутному капіталі товариства переходить до спадкоємця фізичної особи учасника товариства і такий перехід допускається лише за згодою інших учасників товариства.

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі грунтується на недоведених обставинах, які суд вважав установленими, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, - вказане рішення відповідно дост. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,309,313,316 ЦПК України, колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на частку у спільному майні, визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна