Справа № 362/1111/15-ц Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г.М.
Провадження № 22-ц/780/2884/16 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 46 21.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

21 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Голуб С.А.

суддів: Березовенко Р.В.,, Приходька К.П.,

за участі секретаря: Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року у справі за позовом Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави звернувся до суду із позовом до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2015 року позов до ОСОБА_3 виділено в самостійне провадження (а.с. 26).

В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор посилається на те, що ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» 20 травня 2002 року видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Рішенням господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року задоволено позов Глевахівської селищної ради, припинено ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, вилучено у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» вказану земельну ділянку, визнано недійсним державний акт на право користування землею, виданий ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», та скасовано його державну реєстрацію.

В подальшому, Глевахівська селищна рада здійснювала розпорядження землями вилученими у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» за рішенням господарського суду Київської області від 30 грудня 2008 року. Так, згідно інформації Управління Держкомзему у Васильківському районі щодо земельних ділянок, які перетинають межі земель ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на території Глевахівської селищної ради станом на 08 липня 2011 року, ОСОБА_3 за рішенням Глевахівської селищної ради від 22 червня 2007 року № 296-13-V передано у власність земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_2, а в подальшому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3. Вказана земельна ділянка згідно інформації Управління Держкомзему знаходиться в межах земель переданих в постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

Разом з цим, рішенням господарського суду Київської області від 21 жовтня 2010 року задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора у зв'язку із нововиявленими обставинами переглянуто та скасовано рішення цього суду від 31 грудня 2008 року та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року, рішення господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року залишено без змін.

23 червня 2011 року Вищим господарським судом України розглянуто касаційну скаргу селищної ради та винесено постанову у справі № 18/595-08/17/4, якою касаційну скаргу Глевахівської селищної ради залишено без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року залишено без змін.

Тому, на думку прокурора, земельну ділянку площею 387,19 га залишено в постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», і на даний час підстава для проведення вилучення 387,19 га земель з постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» зникла. А відтак, передача згаданих земель у власність фізичним особам порушує поновлені права позивача і ці землі мають бути повернуті у користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

Прокурор зазначає, що за таких обставин Глевахівська селищна рада, прийнявши рішення від 22 червня 2007 року № 296-13-V, в частині надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий НОМЕР_2, діяла за відсутності для цього повноважень і з порушенням ч. 3 ст. 5 ЗУ «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», ч. 5 ст. 116, ч. 9 ст. 149 та ч. 2 ст. 150 Земельного кодексу України, а тому спірне рішення не є підставою припинення права користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» вказаними земельними ділянками та підлягає визнанню незаконним і скасуванню.

Оскільки відповідачем спірний державний акт на право власності на земельну ділянку був зареєстрований у встановленому законом порядку та земельна ділянка вибула з володіння позивача, то відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише шляхом скасування реєстрації цього державного акту, визнання права постійного користування на земельну ділянку за ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та витребування ділянки у відповідача ОСОБА_3 на користь позивача.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року залучено до участі у справі правонаступника Васильківської міжрайонної прокуратури Київської області - Києво-Святошинську місцеву прокуратуру.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що на доведення своїх вимог до суду першої інстанції подавалися відповідні документи, а саме було долучено до матеріалів справи лист Управління Держземагенства у Васильківському районі від 05 січня 2015 року №10-1009-0.2/2-15 т перелік кадастрових номерів земельних ділянок, межі яких мають перетин із земельною ділянкою, що перебуває у постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», однак суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що ці документи не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували факт накладення суміжних земельних ділянок.

Окрім того, Управлінням Держземагенства у Васильківському районі на підставі зазначеного каталогу координат створено обмінний файл земельних ділянок, які перебувають у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на праві постійного користування згідно державного акту серії НОМЕР_1 від 20 лютого 2002 року, який також дозволяє встановити факт накладення меж земель державного підприємства та земельних ділянок, переданих у приватну власність громадянам протягом 2008-2009 років Глевахівською селищною радою.

З листа Управління Держземагенства у Васильківському районі від 05 січня 2015 року вбачається, що земельні ділянки із кадастровими номерами, які зазначені в додатку до цього листа, мають перетин із земельними ділянками ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», серед яких є і спірна земельна ділянка відповідача.

В апеляційній скарзі прокурор також звертає увагу на те, що інформація ГУ Держземагенства у Київській області від 25 березня 2015 року щодо накладення спірної земельної ділянки на землі ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», надана з урахуванням технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, розробленої у 2012 році ТОВ «Компанія земельні справи» та ФОП «ОСОБА_9,» на замовлення державного підприємства.

Під час розробки вказаної технічної документації за результатами землевпорядних та топографо-геодезичних робіт вирахувано координати кутів зовнішніх меж земельних ділянок ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» в державній системі координат, які дають можливість точного встановлення факту накладення меж спірної земельної ділянки.

Відсутність в АС ДЗК відомостей про спірну земельну ділянку свідчить лише про те, що позивач в силу положень Тимчасового порядку присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки, затвердженого Постановою КМУ від 18 серпня 2010 року № 749, оскільки така земельна ділянка разом із іншими була незаконного передана у 2007-2009 роках у власність громадянам, що у свою чергу унеможливлює встановлення меж в натурі, наданих у 2002 році в постійне користування державному підприємству.

Враховуючи викладене, перший заступник прокурора Київської області просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 травня 2002 року Дослідному сільськогосподарському виробництву Інституту фізіології рослин і генетики НАН України видано державний акт на право постійного користування землею з правом користування 971,2 га землі, який зареєстровано за №102 ( а.с. 12, 41-45).

Рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, залишеним без змін постановами Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року, Вищого Господарського суду України від 23 червня 2011 року, рішення Господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року скасовано за нововиявленими обставинами, встановлено, а тмоу в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доведенню, що 20 травня 2002 року Дослідному сільськогосподарському виробництву Інституту фізіології рослин і генетики НАН України видано державний акт на право постійного користування землею з правом користування 971,2 га землі, який зареєстровано за №102 ( а.с. 24-25).

На підставі рішення № 296-13-V Глевахівської селищної ради від 22 червня 2007 року, ОСОБА_3, передана у власність земельна ділянка, площею 0,0998 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в АДРЕСА_1 (а.с. 14).

12 лютого 2008 року на ім'я ОСОБА_3 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_2, який зареєстровано 12 лютого 2008 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80 (а.с. 17).

Рішенням господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року було задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 року у зв»язку із нововиявленими обставинами, яким рішення скасоване та прийнято нове рішення, яким у позові Глевахівської селищної ради про припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності доводів прокурора, про передачу ділянки у власність ОСОБА_3 за рахунок земель ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», посилаючись що надання земельних ділянок відповідачам відбулось саме у період чинності судового рішення від 30-31 грудня 2008 року про припинення права постійного користування ДП земельними ділянками. Крім того, на час прийняття Глевахівською селищною радою рішення про виділення відповідачу спірної земельної ділянки, землі за ДВГ НААУ в Управлінні Держкомзему у Васильківському районі не обліковувались, отже рішення відповідачем прийнято з дотриманням земельного законодавства та за відсутності відомостей про накладення. Також суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не надано безспірних доказів щодо перетину земельних ділянок відповідачів із земельною ділянкою ДП «ДСВ ІФРГ НАН України, а клопотання про призначення експертизи прокурором не заявлялось.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.58, ч.2 ст.59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження позовних вимог прокурор надав суду лист Управління Держземагентства у Васильківському районі від 05.01.2015 року № 10-1009-0.2-2/г-15 Васильківську міжрайонну прокуратуру повідомлено про те, що земельні ділянки із кадастровими номерами, які зазначені в додатку до цього листа, мають перетин із земельними ділянками ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», згідно обмінних файлів. Серед вказаних земельних ділянок є земельна ділянка із кадастровим номером НОМЕР_2, яка належить відповідачу на праві власності. (а.с.22-23)

Відповідно до листа Національної академії наук України від 24 лютого 2015 року № 16/72-40 земельна ділянка, зокрема, із кадастровим номером НОМЕР_2 розташована на землях ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» і згоди на її вилучення зі складу земель ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» не надавала.(а.с.48)

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор надав до суду копію технічної документації № L ІХ/8-93 по складанню державного акта на право постійного користування землею ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» площею 971,21 га з цільовим призначенням для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції, що розташована на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, графічне зображення (викопіювання) із зазначенням місць взаємного розташування земельної ділянки державного підприємства і земельної ділянки ОСОБА_3., з яких вбачається їх перетин.

Вказані письмові документи містять інформацію щодо предмета доказування та доводять факт виділення у власність ОСОБА_3. земельної ділянки за рахунок земель ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та відповідачем не спростовані, а відтак висновок суду першої інстанції про те, що ці документи не є належними та допустимими доказами, є помилковим.

Посилання суду на необхідність призначення в цьому випадку судової експертизи безпідставні та суперечать принципу змагальності сторін, закріпленому у ст.129 Конституції України та ст.10 ЦПК України, який полягає у рівності сторін та свободі в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дана справа вирішена судом в порядку заочного розгляду, відповідачі до суду не з'явилися і не скористалися своїми процесуальними правами щодо спростування доводів прокурора, що у свою чергу вказує на відсутність у справі заперечень з боку відповідачів щодо наданих прокурором доказів.

Також на підтвердження своїх вимог прокурор надав до суду апеляційної інстанції викопіювання із ортофотоплану із урахуванням технічної документації № L ІХ/8-93 та нанесенням місць взаємного розташування земельних ділянок ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» і земель, виділених селищною радою фізичним особам, в тому числі відповідачам, з якого чітко вбачається накладання земельної ділянки ОСОБА_3. відповідно площею 0,0998 га на ділянку НОМЕР_5 державного підприємства (а.с. 17 т.2).

Крім того, прокуратурою надано до суду апеляційної інстанції копію науково-технічного звіту з виконання робіт за темою: «Відновлення значень координат меж земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні в ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» виготовлений Науково-дослідним інститутом геодезії і картографії Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 2243-16 від 09.02.2016 року.

В результаті проведеного дослідження встановлено, що «Технічна документація по складанню державного акту на право постійного користування землею Дослідному сільськогосподарському виробництву ІФРГ НАН України Васильківського району Київської області. Київ, 2000 рік. Виконавець робіт: Інститут землеустрою. Київське відділення Української академії наук» та «Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) згідно державного акта на постійне користування серія НОМЕР_1,від 20 травня 2002 року» є ідентичними.

Надані додатково прокурором докази, повністю підтверджують надані ним докази до суду першої інстанції щодо накладання земельних ділянок та спростовують висновки суду першої інстанції щодо недоведеності вимог прокурора.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у позові, на ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Основною метою вказаної норми є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так, як зазначав прокурор, відповідач ОСОБА_3 набув право власності на спірну земельну ділянку, яка перебувала у користуванні ДП«ДСВ ІФРГ НАН України», незаконно, яка не була вилучена у встановленому порядку. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки та повернення її у власність держави і у користування законного користувача ДП«ДСВ ІФРГ НАН України».

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ч.5 ст. 116 ЗК України, надання земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності.

Відповідно до положень ст.ст.125, 126 ЗК України (в редакції чинній на час видачі ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» державного акту у 2002 році) право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її користувачем документа, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом.

Відповідно до положень ст.149 ЗК України земельні ділянки, що перебувають у постійному користуванні, можуть вилучатись у землекористувачів лише за їх згодою на підставі рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Згідно ст.84 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної і приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казені підприємства.

Відповідно з ч. 9 ст. 149 ЗК України земельні ділянки - рілля державної власності, що перебувають у постійному користуванні можуть вилучатися лише Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.150 ЗК України, землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених ч.2 ст.150 ЗК України.

Згідно з ч.2 ст.150 ЗК України, земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Згідно ч.3 ст.5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності НАН України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» вилучення земельних ділянок НАН чи галузевих академій може здійснюватися лише за згодою Президії НАН України.

Судом встановлено, що передана у власність ОСОБА_3 земельна ділянка, яка відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення і відноситься до особливо цінних земель (землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів) і знаходяться в межах земель, переданих у постійне користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», у встановленому законом порядку не вилучалася у державного підприємства, не змінювалося їх цільове призначення, а відтак рішення Глевахівської селищної ради від № 296-13-V від 22 червня 2007 року про передачу ділянки у власність відповідача та видачу йому державного акту на право власності на земельну ділянку суперечить вимогам закону та порушує права держави і ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», які підлягають до захисту.

Відповідно до ст.21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як зазначено в ч.1 ст.393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З огляду на встановлені обставини справи та норми закону, колегія суддів вважає незаконним і підлягаючим скасуванню оспорюваного рішення Глевахівської селищної ради від 22 червня 2007 року № 296-13-V та визнанню недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3. серії НОМЕР_4 площею 0,0998 га, скасуванню її державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 незаконно володіє спірною земельною ділянкою площею 0,0998 га, колегія суддів відповідно до ст.387 ЦК України та ст.ст.395,396 ЦК України вважає за необхідне витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» спірну земельну ділянку площею 0,0998 га. Такий спосіб захисту повністю відповідає приписам ст.ст.387, 396 ЦК України, згідно яких положення щодо захисту прав власника поширюються і на особу, яка має речове право на чуже майно, в даному випадку державне підприємство має речове право у вигляді права користування земельною ділянкою.

Вимоги прокурора щодо визнання відсутнім права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку задоволенню не підлягають з викладених вище підстав.

З урахуванням наведеного, заочне рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області з наведених вище підстав.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати, розподіляючи їх наступним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору, тому у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення позову прокурора, а саме в частині задоволення позовних вимог про визнання і скасування рішення Глевахівської сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування з чужого незаконного володіння спірної земельної ділянки, то з відповідачів

(Глевахівської сільської ради та ОСОБА_3) слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 736 грн. 10 коп. = (243,6+243,6+248,91), де 243,60 - ставка судового збору, що підлягала сплаті за вимоги немайнового характеру, а 248,91 - ставка судового збору, що підлягала сплаті за вимогу майнового характеру, яка вираховувалася від нормативної грошової оцінки, що була зазначена прокурором в поданій апеляційній скарзі.

Також, з відповідачів (Глевахівської сільської ради та ОСОБА_3) слід стягнути судовий збір на користь Прокуратури Київської області в розмірі 803 грн. 88 коп., що був сплачений ними за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Києво-Святошинської місцевої прокуратури задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 296 від 22 червня 2007 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0998 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в АДРЕСА_1.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0998 га, що розташована по АДРЕСА_1 серії НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_2, виданий 12 лютого 2008 року на ім'я ОСОБА_3 та скасувати його державну реєстрацію.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку 0,0998 га, що розташована по АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_2.

В решті позову відмовити.

Стягнути із відповідачів, Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_3, судовий збір в розмірі по 368 грн. 05 коп. з кожного на користь держави.

Стягнути із відповідачів, Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_3, судовий збір в розмірі по 401 грн. 94 коп. з кожного на користь Прокуратури Київської області.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді