У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 13 квітня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЄвтушенко О.І., суддів:ика відповідача Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,Ситнік О.М., Ступак О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - гаражно-будівельний кооператив «Авіаробітник»,про визнання права власності на Ѕ частини спадкового майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року, в с т а н о в и л а: У березні 2014 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її син ОСОБА_8 Після його смерті відкрилася спадщина на майно, а саме: грошові вклади з відповідними відсотками та грошовими компенсаціями, цегляний гаражний бокс АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги після його смерті є вона та його донька ОСОБА_7 - відповідач у справі. 04 листопада 2008 року державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 2-1651 на спадкове майно, яке складається з грошових вкладів з відповідними відсотками та грошовими компенсаціями, що знаходяться у відділенні Ощадного банку № 5445/0242 м. Києва, на рахунках НОМЕР_2 - залишок 02 гривні 18 копійок та № НОМЕР_1 - залишок 3 729 гривень 80 копійок. Позивач зазначила, що її син був членом кооперативу та мав право користування гаражем з 1987 року по 2007 рік. Заборгованості зі сплати членських та вступних внесків не мав, однак свідоцтво про право власності на гаражний бокс нотаріальною конторою не видано у зв'язку з тим, що бокс не приватизований. Вона неодноразово зверталась до управління кооперативу про прийняття її в члени гаражно-будівельного кооперативу, як спадкоємця першої черги з передачею права користуванням вказаним нерухомим майном, однак 04 жовтня 2012 року отримала лист про відмову у прийнятті в члени кооперативу, оскільки гаражний бокс не приватизований і право користування ним відповідно до статуту має особа, яка має у своїй приватній власності автомобіль. Згідно з протоколом від 12 червня 2012 року в члени кооперативу з передачею права користування спірним гаражним боксом АДРЕСА_1 прийнята відповідач. Посилаючись на те, що відповідач не визнає її права власності на Ѕ частини спірного майна, просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частини спадкового майна - гаражного боксу АДРЕСА_1, залишивши у власності та користуванні відповідача іншу Ѕ частини спірного майна із покладенням на неї компенсації зі сплати половини вартості майна у розмірі 25 000 гривень. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження набуття спадкодавцем спірного майна у власність та його вартості, та, врахувавши, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Проте з такими висновками судів в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судами встановлено, що ОСОБА_8 був членом гаражно-будівельного кооперативу «Авіаробітник» за адресою: вул. Волинська, 66, м. Київ та мав у користуванні з 1987 по 2007 роки гаражний бокс АДРЕСА_1. Заборгованості зі сплати членських внесків не мав. З довідки ГБК «Авіаробітник» від 03 січня 2013 року № 1-1 вбачається, що бокс АДРЕСА_1 був побудований у 1986 році для працівника Київського об'єднаного авіавідряду - ОСОБА_8 Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Аналогічне положення міститься у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1998 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів». Відповідно до абзацу 4 ст. 21 Закону України «Про кооперацію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)право власності членів кооперативу - фізичних осіб на свою загальну частку успадковується. Дійшовши висновку про відсутність доказів на підтвердження набуття спадкодавцем спірного майна у власність, суд першої інстанції, разом із тим, не з'ясував, чи повністю внесено ОСОБА_8 пай за гараж. Так, згідно з довідкою ГБК «Авіаробітник» від 03 січня 2013 року № 1-1 ОСОБА_8 сплачував членські внески у розмірі 10 карбованців на місяць, а гаражний бокс АДРЕСА_1 був оцінений в 1 300 карбованців, про що записано у членській книзі ОСОБА_8 за 1986 рік. Встановивши, що право власності на гаражний бокс АДРЕСА_1 не було зареєстровано за ОСОБА_8 за життя та станом на час розгляду справи судом він є неприватизованим та невведеним в експлуатацію, суд першої інстанції, поряд з цим, не врахував роз'яснення, які містяться у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до яких суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності, зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ГБК «Авіаробітник», про визнання права власності на Ѕ частини паєнакопичень в розмірі 25 000 гривень від вартості гаража. Вказаним судовим рішенням встановлено, що пайовий внесок, визначений у розмірі 1 300 радянських карбованців, був повністю виплачений ОСОБА_8 у період до 1987 року, однак право власності на гараж належним чином ним не оформлено. Установлено, що до складу спадщини ОСОБА_8 входить не право на пайовий внесок, а право власності на нерухоме майно, а та обставина, що за життя спадкодавець не отримав свідоцтво про право власності на гаражний бокс, не змінює правової природи належності йому спірного майна саме на праві власності, оскільки таке право виникає у спадкодавця в силу вимог Закону України «Про власність». Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники. Крім того, є помилковим висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин норм ст. 376 ЦК України, оскільки, як роз'яснено у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Як вбачається з довідки Державного комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Київ» (Жуляни), документи, що свідчать про передачу земельної ділянки, яка належить Київському об'єднаному авіавідряду під забудову гаражами для особистих автомобілів працівників аеропорту Українського управління гаражно-будівельного кооперативу «Авіапрацівник», знищені за давністю. ДКП «Міжнародний аеропорт «Київ» засвідчує, що раніше належна аеропорту земельна ділянка у розмірах 12218,91 кв. м була передана ГБК «Авіаробітник» у безстрокове користування та для будівництва на ній гаражів ГБК «Авіаробітник». Відомостей про те, що спірний гаражний бокс збудований на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил, матеріали справи не містять. Крім того, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК України). Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду з даним позовом у березні 2014 року стала передача права користування спірним гаражем відповідачу на підставі протоколу ГБК «Авіаробітник» від 12 червня 2012 року. Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позовом не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відмовляючи у задоволенні позову за двома підставами (за відсутностідоказів на підтвердження набуття спадкодавцем спірного майна у власність, а також у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності), суд першої інстанції не врахував, що підстави для відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності та у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.І. Євтушенко Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.В. Ступак