АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 686/1674/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1031/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В., Пастощука М.М.

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю представника стягувача ОСОБА_1,

представника боржника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня 2016 року,

встановила:

В листопаді 2015 року й у січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргами на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 (далі державний виконавець), які вчинені ним у виконавчому провадженні № 24615352.

Ці скарги обєднані судом у одне провадження.

ОСОБА_3 зазначила, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 листопада 2009 року стягнуто солідарно з неї, ОСОБА_3, а також з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі ПАТ «ВТБ Банк») 1545149 доларів 09 центів США заборгованості за кредитним договором. На підставі цього рішення 25 листопада 2010 року судом видано виконавчий лист № 2-5899/09, який стягувачем був направлений на виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відділ ДВС). Постановою державного виконавця Каращук К.Л. відкрито виконавче провадження № 24615352. У подальшому ПАТ «ВТБ Банк» частково задовольнило свої вимоги за рахунок предмета іпотеки та відступило належне йому право вимоги за кредитним договором іншій особі. У 2014-2015 роках заявниця та новий кредитор ОСОБА_8 у мирний спосіб врегулювали всі питання з виконання рішення суду, внаслідок чого 23 квітня 2015 року остання звернулася до відділу ДВС із заявою про повернення виконавчого листа стягувачу. Не зважаючи на це, лише 28 жовтня 2015 року державний виконавець вчинив у виконавчому провадженні перші дії та виніс постанови: про заміну сторони виконавчого провадження, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, про стягнення з боржника виконавчого збору, про повернення виконавчого документа стягувачеві. Дії державного виконавця з винесення постанов про стягнення з боржника виконавчого збору і про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є незаконними. Заявниця не одержувала копії постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, їй не встановлювався строк для добровільного виконання рішення суду, а державний виконавець не вчинив заходів примусового виконання цього рішення. Крім того, після надходження до відділу ДВС письмової заяви стягувача ОСОБА_8 про повернення їй виконавчого документа у державного виконавця були відсутні підстави для арешту майна боржника.

За таких обставин ОСОБА_3 просила суд визнати постанови державного виконавця від 28 жовтня 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору і про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження незаконними, і скасувати ці постанови.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня 2016 року скаргу задоволено.

Суд виходив з того, що оскаржувані дії державного виконавця є неправомірними.

В апеляційній скарзі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України просить скасувати ухвалу суду посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представники сторін виконавчого провадження зазначили, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, тому відсутні підстави для її скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Встановлено, що заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 листопада 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 на користь відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ «ВТБ Банк» 1545149 доларів 09 центів США заборгованості за генеральною угодою від 17 липня 2007 року № 05/2007 з додатковою угодою до неї від 22 липня 2008 року № 05/2007-ДУ-1 та кредитним договором від 22 липня 2008 року № 25.74-05/08-СК.

На підставі цього рішення 25 листопада 2010 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області видав виконавчий лист № 2-5899/09, боржником у якому зазначено ОСОБА_3 14 лютого 2011 року стягувач предявив указаний виконавчий лист до відділу ДВС для примусового виконання.

Постановою державного виконавця Каращук К.Л. від 15 лютого 2011 року відкрито виконавче провадження № 24615352. У цій постанові державний виконавець запропонував боржнику добровільно виконати рішення суду у семиденний строк з дня отримання копії постанови.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2015 року замінено стягувача у виконавчому провадженні ПАТ «ВТБ Банк» на ОСОБА_8

23 квітня 2015 року ОСОБА_8 звернулася до відділу ДВС із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу. Цю заяву відділ ДВС одержав 28 квітня 2015 року.

Натомість, 28 жовтня 2015 року державний виконавець виніс три постанови: про заміну назви сторони виконавчого провадження, а саме стягувача відкрите акціонерне товариство «ВТБ Банк» на ОСОБА_8; про стягнення з боржника 1234574 грн. 12 коп. виконавчого збору; про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме накладення арешту на майно ОСОБА_3 у межах суми стягнення 13580315 грн. 35 коп..

Крім того, у той же день державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-ХІV).

Зазначені обставини підтверджуються виконавчим провадженням № 24615352 та наявними у справі письмовими доказами.

Статтею 383 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення).

Як передбачено ч.ч. 1, 2, 5 ст. 24 Закону № 606-ХІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та предявлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення пятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

В силу ч.ч. 1, 6 ст. 30 Закону № 606-ХІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк відповідно до статті 24 цього Закону.

Якщо боржник у встановлений строк добровільно не виконав рішення, державний виконавець невідкладно розпочинає його примусове виконання.

З положень ч. 1 ст. 32 Закону № 606-ХІV слідує, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону № 606-ХІV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Частиною 3 статті 27 Закону № 606-ХІV визначено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець повязує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 28 січня 2015 року (справа № 3-217гс14) і від 6 липня 2015 року (справа № 6-785цс15), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів, що зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Матеріали справи не містять достатніх та обєктивних доказів про те, що ОСОБА_3 отримала копію постанови державного виконавця Каращук К.Л. від 15 лютого 2011 року про відкриття виконавчого провадження, внаслідок чого їй був встановлений строк для добровільного виконання рішення.

Крім того, з матеріалів виконавчого провадження № 24615352 вбачається, що державним виконавцем не вчинено жодних дії, спрямованих на примусове виконання рішення суду. Він не виконав це рішення та повернув виконавчий лист стягувачу ОСОБА_8 на її заяву.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, внаслідок чого його дії є неправомірними.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-ХІV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 57 Закону № 606-ХІV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у звязку із завершенням виконавчого провадження (ч. 1 ст. 50 Закону № 606-ХІV).

Після надходження до відділу ДВС заяви стягувача ОСОБА_8 про повернення їй виконавчого документа відпала необхідність у забезпеченні реального виконання рішення суду. Отже, у державного виконавця були відсутні підстави для арешту майна ОСОБА_3

За таких обставин суд першої інстанції правильно виходив з того, що дії державного виконавця з винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є неправомірними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищевказаних висновків суду.

Ухвала суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відхилити.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_12

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 81