Cправа № 127/2020/15-ц
Провадження № 4-с/127/125/16
У Х В А Л А

Іменем України

26 квітня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Гриневича В.С.,

при секретарі: Малику О.В.

за участю:

представника скаржника: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці скаргу ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 при виконанні виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2015р. виданого на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.07.2015р. у справі №127/2020/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулося до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 при виконанні виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2015р. виданого на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.07.2015р. у справі №127/2020/15-ц.

Вказана скарга мотивована тим, що Вінницьким міським судом Вінницької області було видано виконавчий лист на виконання рішення суду по справі №127/2020/15-ц від 24.09.2015р. про стягнення солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заборгованості за договорами позики в розмірі 16 957 172,80 грн. та 7 308,00 грн, судового збору на користь ОСОБА_2.

14.03.2016р. вказаний виконавчий лист було подано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для виконання, однак, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП №50482530 від 16.03.2016. Причиною такої відмови стала відсутність у предявленому на виконання виконавчому документі ідентифікаційних номерів боржників. Виносячи дану постанову виконавець керувався вимогами п. 2, 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 3.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012.

Однак, на думку скаржника зазначена вище постанова є незаконною, а дії головного державного виконавця протиправними, у звязку з чим ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою в якій просив:

- визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 16.03.2016 року про відмову у відкритті провадження, за реєстраційним номером виконавчого провадження ВП №50482530;

- зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 відкрити виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа від 21.07.2015 року по справі №127/2020/15-ц, виданого 24.09.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення солідарно з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. 6/37 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 Г, квартира 92 заборгованість за договорами позики від 01.10.2011 року та від 11.09.2011 року в розмірі 16 957 172 (шістнадцять мільйонів девятсот пятдесят сім тисяч сто сімдесят дві) гривні 80 коп. та стягнути солідарно з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 Г, квартира 92 судовий збір в розмірі 7 308 (сім тисяч триста вісім) гривень.

Представник скаржника в судовому засіданні вимоги скарги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у скарзі.

Зацікавлена особа - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 22.04.2016р., про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду скарги не заявляла,

Відповідно до частини 1 статті 386 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

Згідно з пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» відкладення чи оголошення перерви в розгляді скарги здійснюється в межах визначеного законом строку розгляду скарги.

Таким чином, оскільки державний виконавець повідомлений належним чином про час та місце розгляду скарги, однак до суду не зявився не повідомивши про причини неявки, а також беручи до уваги те, що в матеріалах справи достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд скарги без участі державного виконавця.

Заслухавши представника скаржника, дослідивши матеріали скарги та цивільної справи №127/2020/15-ц, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги з огляду на таке.

Як встановлено судом, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.07.2015 року у цивільній справі №127/2020/15-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики та стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. 6/37 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 Г, квартира 92 заборгованість за договорами позики від 01.10.2011 року та від 11.09.2011 року в розмірі 16 957 172 (шістнадцять мільйонів девятсот пятдесят сім тисяч сто сімдесят дві) гривні 80 коп., а також судовий збір в розмірі 7 308 (сім тисяч триста вісім) гривень.

Цим же рішенням суду відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним. (а.с. 126-131 цивільної справи).

На виконання вищевказаного рішення суду Вінницьким міським судом Вінницької області 24.09.2015 року видано виконавчий лист, який 14.03.2016р. було предявлено стягувачем до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для примусового виконання. (а.с. 6 матеріали скарги).

Проте, 16.03.2016р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 винесено постанову ВП №50482530 про відмову у відкритті виконавчого провадження, оскільки у предявленому на виконання виконавчому документі не зазначено ідентифікаційних кодів боржників (а.с. 4-5 матеріали скарги).

Визначаючись щодо правомірності винесеної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження суд виходить з того, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з частиною 1 статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 6 цього Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. (ст. 11 Закону №606-XIV)

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 26 Закону №606-XIV державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону.

Виносячи постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження провадження від 16.03.2016р. державний виконавець виходив з того, що виконавчий лист Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2015р. у справі №127/2020/15-ц не відповідає вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у предявленому на виконання виконавчому документі не зазначено ідентифікаційних кодів боржників.

Однак, такий висновок державного виконавця є помилковим та не ґрунтується на вимогах закону виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 32 Конституції України й частини 1 статті 302 ЦК України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012, відповідно до пункту 1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частина 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» містить вимоги до виконавчого документа, у якому зокрема має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи).

Як уже зазначалося, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 26 Закону №606-XIV у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом із тим пунктом 3 частини 3 статті 11 Закону №606-XIV надано право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

З огляду на зазначене слідує висновок про те, що в разі відсутності у виконавчому документі ідентифікаційного коду боржника державний виконавець наділений правом звернення до відповідних державних органів та на безоплатній основі отримати необхідну інформацію, довідку, тощо, а відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 25 червня 2014 року при розгляді справи 6-62цс14, яка в силу статті 360-7 ЦПК України має враховуватися судами при вирішенні аналогічних справ.

Враховуючи вищезазначене, вимоги скарги ОСОБА_2 щодо визнання неправомірною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 16.03.2016 року про відмову у відкритті провадження, за реєстраційним номером виконавчого провадження ВП №50482530, суд вважає обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Що стосується вимог скарги про зобовязання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 відкрити виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №127/2020/15-ц від 24.09.2015р. про стягнення солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 заборгованості за договорами позики в розмірі 16 957 172,80 грн. та 7 308,00 грн. судового збору, то вказана вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на

підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Таким чином, відкриття виконавчого провадження ставиться в залежність від звернення стягувача до органу ДВС з відповідною заявою про відкриття виконавчого провадження до якої додається оригінал виконавчого документу.

Як зазначено вище, відсутність у виконавчому листі Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2015р. №127/2020/15-ц ідентифікаційного коду боржників не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Разом з тим, в судовому засіданні, з пояснень представника скаржника встановлено, що разом з постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження стягувачу повернуто оригінал виконавчого листа №127/2020/15-ц від 24.09.2015р., а відтак задля відкриття виконавчого провадження стягувачу слід звернутися до органу ДВС із відповідною заявою, до якої додати оригінал виконавчого листа. В свою чергу державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа, а відтак вимога скаржника про зобовязання державного виконавця відкрити виконавче провадження є передчасною.

Відповідно до статті 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що посилання скаржника у скарзі на незаконність постанови державного виконавця знайшли своє підтвердження при розгляді скарги, висновки скаржника щодо порушення його прав є обгрунтованими, а тому скаргу слід задовольнити частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 6, 11, 17, 18, 19, 21, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 14, 360-7, 378, 383 387 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 16.03.2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження, за реєстраційним номером виконавчого провадження ВП №50482530.

В решті вимог скарги відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: