Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа - реєстраційна служба по м. Котовську та Котовському районі Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, про визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем за касаційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно, у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог остаточно просили визнати за ними у рівних частках право власності на житловий будинок із господарськими спорудами по АДРЕСА_1 як за спадкоємцями першої черги після смерті їхньої матері - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На обґрунтування позову зазначали, після смерті матері - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася спадщина на будинок по АДРЕСА_1. Спадщину вони прийняли, оскільки постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Їхній брат ОСОБА_6 у вказаний спосіб спадщину не прийняв, із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не звертався. Разом з тим, він зареєстрував право власності на спірний будинок на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2009 року. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2013 року скасовано рішення 2009 року та у позові ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено. Посилаючись на те, що запис про реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_6, здійснений на підставі скасованого рішення суду, перешкоджає їм в отриманні свідоцтва про прийняття спадщини у нотаріальній конторі, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили задовольнити позов.

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, у якому з урахуванням заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду остаточно просив суд встановити факт його постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_9 на час відкриття спадщини у будинку по АДРЕСА_1. Зазначав, що на час смерті матері він разом із сестрами постійно проживав у спірному житловому будинку, а тому також прийняв спадщину. За життя матері він був зареєстрований у будинку бабусі, який не був придатним для проживання. Тому він постійно проживав разом з матір'ю у належному їй спірному житловому будинку. З дозволу матері, за її життя він отримав дозвіл на проведення будівництва веранди, ванної кімнати, котельні, сараю, гаражу та вбиральні. За життя матері проводив будівельні роботи у спірному житловому будинку. Провів газифікацію житлового будинку, встановив газовий котел. Після смерті матері продовжує проживати у спірному житловому будинку, добудував його та приймає участь у його утриманні.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 02 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, у цій частині ухвалено нове рішення про задоволення зустрічного позову. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_6 разом із спадкодавцем - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на час відкриття спадщини по АДРЕСА_1.

У частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалося та апеляційним судом не перевірялося.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що після смерті матері - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася спадщина на будинок по АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги є діти ОСОБА_9: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_6

На момент розгляду справи апеляційним судом з'ясовано, що ОСОБА_6 й ОСОБА_7 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 жовтня 2015 року (кожна на 1/3 частку будинку по АДРЕСА_1) та зареєстрували свої права на частки у будинку.

На підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

У ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

За змістом п. 211 глави ІІІ розділу 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (діяла на момент відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будіве-льного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З наведених підстав колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.

Оцінивши докази, якими ОСОБА_6 підтверджував факт постійного проживання разом зі спадкодавцем, та докази ОСОБА_6 й ОСОБА_7 на заперечення цих обставин у сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про доведення зустрічним позивачем обставин, які передбачаються диспозицією ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із висновком апеляційного суду щодо їх оцінки.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

На спростування доводів ОСОБА_6 й ОСОБА_7 щодо необхідності застосування до вимог зустрічного позивача наслідків пропуску строку позовної давності апеляційний суд зазначив, що перебіг позовної давності перервався зверненням ОСОБА_6 із позовом у 2009 році.

Враховуючи зміст ст. 264 ЦК України, після звернення ОСОБА_6 із позовом у 2009 році перебіг позовної давності перервався, що свідчить про правильність висновків апеляційного суду в цій частині.

Разом з тим, суд не мотивував, з яких підстав ним відхилено доводи ОСОБА_6 й ОСОБА_7 про те, що після позову, який подавався 10 липня 2009 року, із вимогою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_6 звернувся лише 03 червня 2014 року із пропуском трирічного строку позовної давності.

Щодо таких підстав оскарження рішення апеляційного суду необхідно зазначити, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Права ОСОБА_6 як спадкоємця визнано рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2009 року, до скасування цього рішення апеляційним судом Одеської області 11 грудня 2013 року права ОСОБА_6 на спадкування не оспорювалися, правова підстава звернення до суду за захистом цих прав виникла лише після набрання чинності рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2013 року. Звернувшись із відповідним позовом 03 червня 2014 року, ОСОБА_6 строків давності не пропустив.

Враховуючи те, що справу у частині зустрічного позову по суті апеляційним судом вирішено правильно, а наслідки спливу позовної давності до вимог ОСОБА_6 не можуть бути застосовані, порушення апеляційним судом норм процесу щодо мотивування підстав відхилення доводів про застосування строків давності на правильність вирішення справи не впливають та не можуть бути підставою скасування рішення суду.

Як передбачається змістом ст. 297 ЦПК України, питання щодо прийняття апеляційної скарги (поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, визнання поважності причин такого пропуску у тому числі) вирішується суддею-доповідачем одноособово без виклику сторін у справі та без витребування їх думки відносно підстав поновлення строку на апеляційне оскарження. У цій частині доводи касаційної скарги є безпідставними.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик