УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

при секретарі Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів та позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Служба у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_3 про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матірю за кордоном незаконним, зобовязання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце проживання з батьком, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнив про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька у супроводі матері терміном три роки з обовязковим поверненням дитини до постійного місця проживання;визнання незаконним утримання відповідачем за кордоном малолітньої ОСОБА_4 21.12.2011р.н.; зобовязання відповідача передати дитину батькові, змінивши місце проживання останньої та визначивши місце проживання дитини з батьком.

В процесі розгляду вказаної справи, в порядку забезпечення доказів та позову, позивач подав до суду заяву в якій просить заборонити дитині ОСОБА_4, 21.12.2011р.н. в будь-якому супроводі перетинати державний кордон України на виїзд та заборонити відповідачу разом з дитиною змінювати місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 до вирішення спору по суті. Мотивує тим, що при наявності у ОСОБА_2 чинного рішення суду, яке надає їй право на виїзд дитини за кордон без згоди батька дає підстави вважати, що після повернення в Україну остання всупереч його волі знову вивезе дитину за кордон, що в подальшому, унеможливить отримання доказів по справі, а саме проведення допиту відповідача, явка якого протокольною ухвалою визнана обовязковою. Крім цього, у випадку задоволення позовних вимог буде утруднене або стане неможливим виконання рішення суду та продовжиться порушення прав та інтересів дитини на сімейне виховання батьком.

Також, подав до суду заяву про звільнення від сплати судового збору за подання згаданої вище заяви. Мотивує тим, що є інвалідом 3-ї групи та враховуючи його доходи, не має фінансовою можливості оплатити судовий збір. Крім того, на його утриманні перебуває малолітня донька ОСОБА_4, 21.12.2011р. та матір ОСОБА_3, яка є непрацюючим пенсіонером, інвалідом за станом здоровя та дитиною війни.

Оглянувши матеріали справи, вивчивши подані заяви, суд вважає, що заява про звільнення від сплати судового збору підлягає до задоволення, а заява про забезпечення доказів позову не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 82 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати. Аналогічне положення закону міститься в ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

Як вбачається з поданих заявником документів (а.с.5), останній є інвалідом 3 групи та за вирахуванням аліментів, отримує допомогу від 598,90 грн. до 723,90 грн.

Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що сплата судового збору в повному розмірі і одразу, враховуючи майновий стан позивача негативно вплине на його фінансове становище. Відтак, клопотання про звільнення від сплати судового збору слід визнати обґрунтованим та задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України».

У ст. 6 цього Закону закріплено вичерпний перелік випадків, за наявності яких громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Частиною 3 цієї статті передбачено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо не вжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Не вичерпний перелік видів забезпечення позову закріплено в ч. 1 ст. 152 ЦПК України. Як зазначено в ч. 2 цієї статті, у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Верховний Суд України 01.02.2013р. сформулював Узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, в яких зазначив, що серед видів забезпечення позову у ст. 152 ЦПК України не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України, і тому, суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

Крім цього, згідно розяснень Пленуму ВСУ, наданих у п. 2 Постанови № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

В п. 4 цієї Постанови також зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) серед іншого також повинен врахувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами ч. 3 ст. 152 ЦПК України.

У справі яка розглядається малолітня дитина вивезена за кордон на підставі судового рішення, яке у встановленому законом порядку не скасоване.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання.

Оскільки дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька надано на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015р. (а.с.49-51), яке набрало законної сили і яке в порядку забезпечення позову не може бути зупиненим, а також враховуючи, що такий вид забезпечення позову як обмеження у праві виїзду за кордон чинним ЦПК України не передбачено, оскільки це є порушенням принципу верховенства права, відповідну заяву позивача слід залишити без задоволення.

Встановлення заборони для відповідача щодо зміни місця проживання в такому випадку також є порушенням конституційного права вільно обирати місце проживання, чим також виключається можливість задоволення відповідної вимоги заяви про забезпечення позову.

Посилання позивача на положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) як на підставу заяви про забезпечення позову слід визнати неспроможними.

По-перше, відповідно до ст. 1 цієї Конвенції, її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Однак, у справі яка розглядається переміщення дитини за кордон не було вчинене незаконно, а як уже згадувалось вище відбулось на підставі рішення суду терміном на три роки, і по-друге, як зазначено в п. 13 Узагальненнях ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014р. «Про практику розгляду судами цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)», спори стосовно місця проживання та здійснення піклування про дитину не є предметом розгляду справ про повернення дитини на підставі Гаазької Конвенції і вирішуються судом держави постійного проживання дитини.

Однією з позовних вимог є визначення місця проживання дитини разом з батьком, для вирішення якої положення Гаазької Конвенції не застосовуються.

Аналогічно, суд не вправі вжити визначені позивачем обмеження у праві виїзду за кордон в порядку забезпечення доказів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. До клопотання про забезпечення доказів додається документ про сплату судового збору.

Доказами, відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Пояснення відповідача, який за правилами ст. 30 ЦПК України є стороною у цивільному процесі, в розумінні ч. 1 ст. 57 ЦПК України не є доказом у справі, оскільки останні лише встановлюються на підставі таких пояснень (ч. 2 ст. 57 ЦПК України).

Крім того, чинний ЦПК України не передбачає такого права суду як визнання явки сторони обовязковою, а положення п. 4 ч. 1 ст. 169 ЦПК України лише вказують на можливість відкладення розгляду справи у разі, якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Пояснення сторони яка проживає за кордоном, на підставі яких відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України встановлюються фактичні дані можливо отримати в порядку, передбаченому Розділом Х ЦПК України, шляхом звернення суду України із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави, внаслідок чого застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України в порядку, передбаченому ст. ст. 133-135 ЦПК України є недопустиме, не говорячи вже про те, що такий спосіб забезпечення доказів ЦПК України також не передбачає.

Можливість отримання висновку органу опіки та піклування у випадку приїду відповідача до України як доказу по справі за наведених вище обставин не може забезпечуватись у спосіб обмеження відповідача або дитини у праві виїзду за межі України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст.133,134,135,151,152,153 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору у звязку з поданням ним заяви про забезпечення доказів та позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Служба у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_3 про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матірю за кордоном незаконним, зобовязання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце проживання з батьком задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору в розмірі 275,60 грн. за подання ним заяви про забезпечення доказів та позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Служба у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_3 про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матірю за кордоном незаконним, зобовязання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце проживання з батьком.

В задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів та позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Служба у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_3 про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матірю за кордоном незаконним, зобовязання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце проживання з батьком відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.