Провадження №2/554/96/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого-судді Чуванової А.М.

при секретарях Юркіній Ю.Є., Шевченко О.Г., Садошенко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк»; треті особи: ОСОБА_2, Національний банк України, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 212054,67 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом 201633,34 гривень, сума заборгованості за відсотками 10421,34 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 30,5 кв.м, житловою площею 16,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва на право власності на житло №232 від 14.07.2003 року, виданого Головним Управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення, шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк»; визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на квартиру, загальною площею 30,5 кв.м, житловою площею 16,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 08.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №1603/0508/88-004, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 20000 доларів США з розрахунку 11,9% річних за користування кредитом на строк до 08.05.2018 року. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги; відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобовязань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору. З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки від 08.05.2008 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 30,5 кв.м, житловою площею 16,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору. Однак, зобовязання не виконані, у звязку з чим станом на 28.07.2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 212054,67 гривень. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позов задовольнити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити повністю.

Представник відповідача та третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що лист-вимога не була направлена відповідачу, докази вручення повідомлення відсутні; немає згоди від іпотекодавця на позасудовий спосіб вирішення спору; відповідач не отримувала коштів; немає правових підстав для визнання права власності на квартиру за банком. Просила відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні з позовом не погодилася, просила відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи Національного банку України до суду повторно не зявився, третя особа про розгляд справи повідомлена належним чином.

Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №1603/0508/88-004, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 20000 доларів США з розрахунку 11,9% річних за користування кредитом на строк до 08.05.2018 року (а.с.6-9). 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги; відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобовязань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору (а.с.37-45).

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконувала, створилась станом на 28.07.2015 року заборгованість в сумі 212054,67 гривень.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки від 08.05.2008 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 30,5 кв.м, житловою площею 16,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.23-25). Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 40200 доларів США, що за курсом Національного банку України на день укладення цього договору становить в еквіваленті 203010 гривень (п.5 іпотечного договору).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Частинами 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Суд вважає, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб не підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

За змістом Іпотечного договору від 08.05.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», сторони узгодили, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

Згідно п.12 Іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема:

12.1 за рішенням суду.

12.2 у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку.

12.3 Згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в пп.12.3.1 та 12.3.2 пункту цього договору.

12.3.1 Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

12.3.2 Продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати за рішенням суду право власності у спосіб, передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно ст. 37 Закону країни «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Саме такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 30.03.2016 року № 6-1851цс15.

Ураховуючи що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, суд, виходячи із принципу диспозитивності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за безпідставністю та необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11,60,212-215 ЦПК України, ст.ст.526,610,611 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк»; треті особи: ОСОБА_2, Національний банк України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : А.М.Чуванова