Справа № 351/1356/15-ц
Провадження № 22-ц/779/492/2016
Головуючий у 1 інстанції
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Матківського Р.Й.,

секретар Яковин М.Я.,

з участю представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_2 до управління пенсійного фонду України в Снятинському районі про стягнення коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Снятинського районного суду від 04 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

у серпні 2015 року представник ОСОБА_3 звернувся з даним позовом, посилаючись на те, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2014 зобовязано УПФУ в Снятинському районі провести перерахунок та виплату на користь ОСОБА_3 державної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" починаючи з 01.10.2014 до виникнення обставин, з якими закон повязує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин, з урахуванням ст. 28 Закону України "Про загально обовязкове пенсійне страхування" та виплачених сум. Розрахунок відповідач здійснив тільки по 02.08.2014, фактично не виконавши рішення суду, зазначивши про виплату перерахованої суми 48 672 грн після фінансування з Державного бюджету України, чим обмежив права позивача встановленням терміну виплати пенсії по 02.08.2014. Тому просив стягнути із відповідача невиплачену пенсію в сумі 48 672,68 грн, та згідно ст. 625 ЦК України по індексу інфляції 26 910,26 грн і 3 % річних за весь період не виплати пенсії 1516,19 грн, а всього 77 099,13 грн.

Рішенням Снятинського районного суду від 04 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до УПФУ в Снятинському районі про стягнення коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що основною умовою для виплати є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування добровільно чи на виконання судового рішення. Суд не врахував, що своїм листом відповідач повідомив, що розмір перерахованої суми 48 672,68 грн буде виплачено після фінансування з Державного бюджету України. Фактично виплату на день звернення з позовом не проведено, чим порушено права позивача невиконанням норм ст. 124 Конституції України та рішень судів. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав. Представник УПФУ в Снятинському районі, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не зявився, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зазначені позивачем до стягнення суми не нараховані у встановленому законом порядку, тому підстав для застосування норм ст. 46 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" та ст. ст. 2, 4 закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати" немає. Положення ст. 1166 ЦК України, на які посилається позивач, застосуванню у даному випадку не підлягають, оскільки підвищення до пенсії позивачем не отримані, у звязку з чим позов є необґрунтованим.

Проте повністю погодитись із такими висновками не можна у звязку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, враховуючи наступне.

У справі, яка переглядається, спір виник у звязку з тривалим, на думку позивача, невиконанням постанови адміністративного суду про зобовязання управління ПФУ в Снятинському районі виплатити ОСОБА_3 державну пенсію по інвалідності та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до статей 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Так як орган ПФУ бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав (стягнення коштів); не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору, то враховуючи положення ст. 1 ЦПК України та ст. 2 КАСУ, має місце спір про право цивільне, незважаючи на те, що в ньому бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права (п. 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року N 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ").

З матеріалів справи вбачається, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року зобовязано УПФУ в Снятинському районі провести перерахунок та виплату на користь ОСОБА_3 державної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" починаючи з 01.01.2014 до виникнення обставин, з якими закон повязує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин, із урахуванням ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове пенсійне страхування" та виплачених сум.

Як правильно зазначено у вказаній постанові адміністративного суду, у первинній редакції Закону України від 16.01.2014 № 719-УІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" не було передбачено норми про те, що у 2014 році положення статей 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Зміни, що норми і положення статей 50, 54 цього Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік, згідно із Законом України від 16.01.2014 N 719-VII, були внесені Законом України від 31.07.2014 р. N 1622-VII, який набрав чинності з 03 серпня 2014 року.

Отже, ОСОБА_3 мала право на перерахунок і виплату державної та додаткової пенсії як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, за період з 01.01.2014 по 02.08.2014.

На підставі даної постанови було видано виконавчий лист, 14.02.2015 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Листом від 20.04.2015 УПФУ в Снятинському районі повідомило орган ДВС, що ним добровільно проведено нарахування пенсії ОСОБА_3 у сумі 48 672,68 грн, яку згідно ст. 63 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" буде виплачено після поступлення коштів на виплату пенсій згідно рішень судів з Державного бюджету в бюджет Пенсійного фонду.

У частині 2 статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообовязкове пенсійне страхування" пенсійні виплати - грошові виплати в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати.

Згідно частини 1 статті 107 цього Закону пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

В той ж час, як видно зі змісту постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року, судом зобовязано відповідача усунути порушене право позивача, зокрема провести перерахунок та виплату ОСОБА_3 державної та додаткової пенсії як постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, якій встановлено ІІ групу інвалідності.

Як передбачено ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ураховуючи обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що невиплатою пенсії як доходу в розмірі 48 672,68 грн, ОСОБА_3 завдано збитків і є підстави для їх відшкодування.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено обовязок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), враховуючи усталену практику, в рішенні від 18 липня 2013 року у справі «Москаленко та інші проти України» наголошує, що «рішення ухвалені на користь заявників не були виконані своєчасно і відповідальність за це несе держава; що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію та що нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання».

Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» право заявників на отримання надбавки до пенсії, встановлене національним законодавством, має вважатися таким, що передбачає майнове право і становить майно у значенні положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Тобто, Європейський суд неотримання коштів, на які має право людина, розглядає як порушення права власності на майно згідно з ст.1 «Захист власності» Протоколу № 1 до Конвенції.

Отже, реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. За частинами 1, 2 статті 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Виходячи з положень Закону та приписів Порядку, затвердженого на виконання цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року N 845, органи Державної казначейської служби на теперішній час не мають повноважень для зобов'язання іншого органу вчинити певні дії та можливості прийняти до виконання виконавчий документ без зазначення суми коштів, яка підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Тому порушене право ОСОБА_3 підлягає захисту шляхом стягнення з управління ПФУ в Снятинському районі на її користь 48 672,68 грн невиплаченої пенсії за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 року.

З огляду на викладене, суд не врахував наведених вище положень закону та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення індексу інфляції та 3% річних за період невиплати пенсії, то колегія суддів приходить до висновку, що такі вимоги до задоволення не підлягають, ураховуючи наступне.

Як передбачено ст. ст. 11, 31 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог. Визначення предмету та підстав заявленого позову належить виключно позивачу.

Обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення 26 910,26 грн індексу інфляції та 1 516,19 грн 3 % річних за період не виплати пенсії представник позивача посилався на відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлену ст. 625 ЦК України, на підтвердження чого долучив до позовної заяви відповідні розрахунки (а. с. 11-13).

Аналіз частини 2 статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому частина 5 статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами іншого законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, у звязку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Снятинського районного суду від 04 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до управління пенсійного фонду України в Снятинському районі про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з управління пенсійного фонду України в Снятинському районі на користь ОСОБА_3 48 672 грн 68 коп. невиплаченої пенсії за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

ОСОБА_6