Єдиний унікальний номер 219/4649/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1404/2016
Єдиний унікальний номер: 219/4649/16-ц
Номер провадження: 22ц/775/1404/2016
Головуючий у 1 інстанції Чопик О.П.
Доповідач Новосьолова Г.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Азевича В.Б., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом,

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2016 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представником позивачки ОСОБА_1- ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні позовних вимог, мотивуючи неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 22 березня 1951 року по 09 січня 1981 року. Під час виконання трудових обов'язків 19 квітня 1952 року з нею стався нещасний випадок, внаслідок якого вона була травмована. 29 вересня 1967 року висновком ВТЕК позивачці було встановлена втрата працездатності безстроково та визначена 3 група інвалідності. 21 січня 2003 року висновком МСЕК встановлено безстроково 40% стійкої втрати працездатності та визначена 3 група інвалідності. Суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову виходячи з того що, на момент виникнення правовідносин жодний нормативний акт не передбачав можливості відшкодування моральної шкоди. При цьому, суд зазначив, що вперше позивачки встановлена втрата працездатності саме висновком ВТЕК від 29 вересня 1967 року, а ні 27 січня 2003 року, коли вперше за висновком МСЕК їй було встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто не з 29 вересня 1967 року, а з 27 січня 2003 року, коли позивачці було встановлено вперше 30% стійкої втрати працездатності. Згідно відповіді голови МСЕК від 05 листопада 2002 року, позивачці встановлено 29 вересня 1967 року 3 групу інвалідності без визначення відсотків втрати працездатності, а тому суд помилково прийшов до висновку про встановлення права позивачки на відшкодування моральної шкоди саме з 29 вересня 1967 року, а ні з 27 січня 2003 року коли їй було встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності. З 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», отже відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

Крім цього, відмовляючи у задоволенні позову суд не звернув уваги, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 04 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди встановлено, що вперше стійка втрата професійної працездатності позивачці була встановлена 27 січня 2003 року, а тому саме з цього часу позивачка має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що підтверджує про право на відшкодування моральної шкоди. Крім цього, відповідно до вимог ст. 440-1 ЦК УРСР, позивачка також має право на відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання не заявилась позивачка ОСОБА_1, яка була повідомлена належним чином відповідно до вимог ч.5 ст.76 ЦПК України.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного:

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 травня 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у трудових відносинах в період з 22 березня 1951 року по 31 липня 1975 року з відповідачем публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат» який є правонаступником Часів-Ярського рудоуправління, ВРП Часів-Ярського вогнетривкого комбінату, Часів-Ярського заводу вогнетривких виробів, про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці, виданій на ім'я позивача. Під час виконання трудових обов'язків 19 квітня 1952 року з нею стався нещасний випадок. 26 вересня 1967 року висновком ВТЕК їй було встановлена втрата працездатності безстроково та визначена 3 група інвалідності та 21 січня 2003 року висновком МСЕК вперше встановлено безстроково 30% стійкої втрати працездатності та визначена 3 група інвалідності.

Внаслідок травми у неї порушилась нормальна життєдіяльність, вона не може повноцінно ходити, шкутильгає на ліву ногу, постійно відчуває фізичну біль, періодично проходить лікування, порушені відносини з оточуючими та близькими людьми, порушені плани на майбутнє. Просить на підставі ст.ст.1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент виникнення права, саме станом на 21 січня 2003 року, стягнути моральну шкоду з відповідача на її користь у сумі 30 000 грн.(а.с.1-5).

Під час виконання трудових обов'язків 19 квітня 1952 року з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, внаслідок якого вона отримала травму ноги: відкритий перелом гомілки лівої ноги.

19 квітня 1952 року посадовими особами Часів-Ярського рудоуправління був складений акт №29 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом щодо ОСОБА_1, де зазначено, що 19 квітня 1952 року о 13.50 год. з ОСОБА_1, причіпником, стався нещасний випадок (а.с.12-13).

26 вересня 1967 року відповідно до висновку ВТЕК їй встановлена втрата професійної працездатності - безстроково та визначена 3 група інвалідності - трудове каліцтво, що підтверджується довідкою серії ЯЮ №056926, випискою з акту огляду форми №4 (а.с.24).

27 січня 2003 року відповідно до висновку МСЕК ОСОБА_1 вперше встановлена втрата професійної працездатності - безстроково, ступінь втрати професійної працездатності 30% та визначена 3 група інвалідності, про що свідчить довідка МСЕК серії МСЕ №075583 (а.с.15).

2 квітня 2004 року листом начальника відділу виконавчої дирекції Фонду в місті Артемівську Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в Донецькій області №423 ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні одноразової страхової виплати на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», оскільки втрата професійної працездатності встановлена у вересні 1967 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про охорону праці» (а.с.30).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог обґрунтовано виходив з Положень про лікарсько-трудові експертні комісії, затвердженим Постановою Ради Міністрів СРСР від 5 листопада 1948 року №4149, Інструкції з визначення груп інвалідності, затвердженої Міністерством охорони здоров'я СРСР та ВЦРПР 1, 2 серпня 1956 року, пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), правовою позицією Верховного Суду України та зазначив, що прийняття лікарсько-трудовою експертною комісією рішення про встановлення ОСОБА_1 третьої групи інвалідності 26 вересня 1967 року стало наслідком встановлення стійкої втрати ОСОБА_1 працездатності вперше саме цим органом без встановлення ступені втрати професійної працездатності у відсотках, але на той час не діяли норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якій набрав чинності 01 квітня 2001 року, що давало би право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з травмою отриманою на виробництві за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Суд першої інстанції також зазначив, що нормативно-правові акти, на основі яких діяли лікарсько-трудові експертні комісії станом на 26 вересня 1967 року не були предметом дослідження в іншій цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, а тому ці обставини, встановлені у даній справі, є новими.

Відповідно до роз'яснень, які наведені у пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року, у справі № 6-26цс12.

Крім того, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Пунктом 11 Положення про лікарсько-трудові експертні комісії, які затверджені Постановою Ради Міністрів СРСР від 5 листопада 1948 року №4149, вбачається, що експертні комісії приймають на огляд за наявності ознак стійкої втрати працездатності (інвалідності).

У абзацах 2 та 3 п.2 Інструкції з визначення груп інвалідності, затвердженої Міністерством охорони здоров'я СРСР та ВЦРПР 1, 2 серпня 1956 року зазначено, що підставою для встановлення групи інвалідності є стійке порушення працездатності, яке призводить хворого до необхідності припинення професійної праці на тривалий період чи значних змін умов праці. До значних змін чи полегшень в роботі відносяться ті, які призводять до втрати чи зниження кваліфікації чи різкого зменшення об'єму трудової діяльності. При незначному ступеню стійкого порушення працездатності, коли для продовження роботи у своїй професії потрібні лише невеликі зміни чи полегшення умов праці, які реалізуються без шкоди для кваліфікації чи об'єму трудової діяльності, відповідний висновок видається лікувальним закладом без направлення хворого на ЛТЕК.

26 вересня 1967 року відповідно до висновку ВТЕК їй встановлена втрата професійної працездатності - безстроково та визначена 3 група інвалідності - трудове каліцтво, що підтверджується довідкою серії ЯЮ №056926, випискою з акту огляду форми №4 (а.с.24).

Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», був прийнятий 23 вересня 1999 року та набрав чинності з 1 квітня 2001 року.

27 січня 2003 року відповідно до висновку МСЕК ОСОБА_1 вперше встановлена втрата професійної працездатності внаслідок травми 19 квітня 1952 року - безстроково, ступінь втрати професійної працездатності 30% та визначена 3 група інвалідності, про що свідчить довідка МСЕК серії МСЕ №075583 (а.с.14).

Відповідно до довідки МСЕК (Медико-соціальної експертної комісії м.Артемівська) серії МСЕ №075583, виданої 27 січня 2003 року ОСОБА_1 повторно встановлена третя група інвалідності з причини трудового каліцтва безстроково (а.с.15).

Отже, висновком лікарсько-трудовою експертною комісією від 26 вересня 1967 року позивачки вперше встановлена стійка втрата працездатності, визначена група інвалідності без встановлення ступені втрати професійної працездатності у відсотках, атому спріні правовідносини не поширюються на норми зазначеного Закону.

Виходячи з встановлених обставин, наданими сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні моральної шкоди з відповідача є обґрунтованим, оскільки дані правовідносини не поширюються на норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Довід апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на рішення апеляційного суду Донецької області від 04 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, яким встановлено, що вперше стійка втрата професійної працездатності позивачці була встановлена 27 січня 2003 року, а тому саме з цього часу позивачка має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що підтверджує про право на відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Так, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 4 травня 2016 року у справі №219/613/16-ц за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, у задоволенні позову відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що вперше стійка втрата професійної працездатності ОСОБА_1 була встановлена висновком медико-соціальної експертної комісії 27 січня 2003 року (а.с.32-26).

Але, дана справа розглядається за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області, про відшкодування моральної шкоди.

Тобто по даній цивільній справі відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області є відповідачем, про те в інший цивільній справі Фонд мав статус третьої особи на стороні відповідача.

Отже, не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або відповідача.

Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що, відповідно до вимог ст. 440-1 ЦК УРСР, позивачка також має право на відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованим з наступних підстав.

26 вересня 1967 року відповідно до висновку ВТЕК позивачки вперше встановлена втрата професійної працездатності - безстроково та визначена 3 група інвалідності - трудове каліцтво.

Стаття 440-1 була доповнена до ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року, 06 травня 1993 року, а тому на час виникнення спірних правовідносин зазначена стаття не була чинною.

Вперше право на відшкодування моральної шкоди у потерпілих виникло з прийняттям Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472.

Отже, відсутні правові підстави для застосування вимоги ст. 440-1 ЦК УРСР до спірних правовідносин.

Наведені в скарзі позивача доводи необґрунтовані й правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційний скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді