Справа №589/2426/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Лєвша С. Л.
Номер провадження 22-ц/788/271/16 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
РІШЕННЯ

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5

про відшкодування витрат добросовісного набувача на утримання та покращення майна,

в с т а н о в и л а:

21 травня 2015 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, який обґрунтовують тим, що на підставі ордеру, виданого рішенням Воронізької селищної ради від 31 жовтні 2013 року вони заселилися в житловий будинок АДРЕСА_1. В грудні 2013 року вони набули його у спільну часткову власність шляхом приватизації, а в липні 2014 року - земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,15 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,027 га. Ставши володарями нерухомого майна, вони за власні кошти, своїми силами та із залученням фахівців привели будинок у придатний для проживання стан, а земельну ділянку - для використання, витративши на це 19148, 75 грн.

Однак, на підставі рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09 квітня 2015 року вони перестали бути власниками житлового будинку та земельної ділянки, після чого демонтували огорожу та електричну проводку всередині будинку. Вважають себе добросовісними набувачами домоволодіння, а тому просять стягнути з відповідача кошти, витрачені на поліпшення та утримання житлового будинку, поліпшення господарсько-побутових будівель та земельної ділянки для будівництва та обслуговування даного будинку на загальну суму 19148,75 грн.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з цим рішенням не погодилися та оскаржили його в апеляційному порядку. Посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального права, просять його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вказують, що є добросовісними набувачами будинку з господарськими спорудами і земельної ділянки по АДРЕСА_1, який був у занедбаному та непридатному для проживання стані та під час володіння яким здійснили його поліпшення, витративши на це 19148,75 грн. Вважають помилковими висновки суду про те, що поліпшення були зроблені до того часу, коли позивачі дізналися про існування іншого власника будинку, оскільки відповідач є власником будинку на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом з 15 квітня 1993 року, а позивачі набули його у власність у 2013 році.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_4, який підтримав скаргу з мотивів в ній наведених, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, а також яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване рішення не відповідає.

Спірні правовідносини відносно будинку АДРЕСА_1 неодноразово були предметом судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, на підставі рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26 вересня 2013 року визнано житловий будинок АДРЕСА_1 Сумської області безхазяйною нерухомою річчю та передано її у власність Воронізької селищної територіальної громади.

Проте, рішенням Апеляційного суду Сумської області від 14 жовтня 2014 року встановлено, що власником зазначеного вище будинку та земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є ОСОБА_5, тому рішення місцевого суду про передачу будинку, як безхазяйної речі, у комунальну власність скасоване.

До ухвалення цього рішення позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх діти ОСОБА_6 і ОСОБА_7 набули в жовтні 2013 року в користування, а в грудні 2013 року у спільну часткову власність будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1, а також в липні 2014 року земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15 га, шляхом їх приватизації.

Отримані ними будинок та земельна ділянка були занедбані, тому позивачами були здійснені роботи з прибирання та облаштування території та ремонту будинку, а саме: вони зробили огорожу, відремонтували та засклили вікна, вставили замок у двері, демонтували аварійну веранду та зруйновану піч, підвели електропостачання до будинку, демонтували стару і провели нову електропроводку всередині будинку та підключили його до лічильника, повбирали сміття з двору та городу, поспилювали та повикорчовували дерева, забезпечивши можливість обслуговування будинку.

Зазначені обставини підтверджені даними в суді показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Факт ремонту та скління вікон, підключення до будинку електроенергії, спиляння дерев не заперечується відповідачем.

Довідавшись в 2014 році про порушення своїх прав на нерухоме майно, ОСОБА_5 звернувся за їх захистом до суду.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09 квітня 2015 року визнано незаконними і скасовані як правові підстави для набуття родиною ОСОБА_7 у власність домоволодіння, так і визнано недійсними відповідні правовстановлюючі документи на це майно, а також скасована його державна реєстрація (а.с. 4-7).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачі, які не знали і не могли знати про незаконність володіння спірним нерухомим майном, є добросовісними набувачами будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі права вимоги на відшкодування понесених ними витрат на утримання домоволодіння не мають, оскільки витрати на утримання, а також на його поліпшення, вони здійснили до часу коли дізналися, що будинком володіє інша особа.

Такий висновок місцевого суду не відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Частиною 4 ст. 390 ЦК України передбачено, що добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Таким чином, предметом доказування у даному спорі є необхідні витрати на утримання і збереження майна (але за умови, що такі витрати здійснені з часу, з якого дійсному власникові належить право на повернення майна або передання доходів), а також витрати на поліпшення майна у сумі, на яку збільшилася його вартість (за умови, якщо такі поліпшення не можуть бути відокремлені від майна).

З роз'яснень п.32 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що необхідними є такі витрати, без яких стан майна істотно погіршився би, унаслідок чого його не можна було б використати за прямим призначенням.

Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Вирішуючи спір, місцевий суд не врахував ті обставини, що право на будинок та земельну ділянку у відповідача ОСОБА_5 виникло в порядку спадкування за заповітом з дня смерті його батька, який також є днем відкриття спадщини - 12 квітня 1993 року. Оскільки рішення про видачу ОСОБА_3 та її сім'ї ордеру на житловий будинок АДРЕСА_1 прийняте 31 жовтня 2013 року, тому здійснені позивачами необхідні витрати на утримання та збереження цього будинку виникло саме з 31 жовтня 2013 року, тобто з моменту порушення права власності відповідача та виникнення у нього права на повернення майна або передання доходів.

Зазначеного місцевий суд не врахував та фактично дійшов висновку про можливість виникнення у позивачів права на відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження майна лише після того, як позивачі дізнаються про власника будинку, а потім здійснять такі витрати, тобто зможуть реалізувати передбачене ч. 3 ст. 390 ЦК України право, фактично ставши недобросовісними набувачами цього майна.

Зазначений висновок суду суперечить встановленим цим же судом обставинам та обставинам, встановленим судовими рішеннями, які набрали законної сили і в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доведенню, а також нормам ЦК України, які визначають який набувач є добросовісним, а який недобросовісний.

Такий же висновок суд зробив і відносно вимог позивачів, які стосуються здійснених ними витрат на поліпшення житлового будинку незважаючи на те, що предмет доказування вимог, які ґрунтуються на передбаченому ч. 4 ст. 390 ЦК України праві не пов'язані з предметом доказування вимог, права на які передбачені ч. 3 цієї статті.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, але з інших підстав.

Так, відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст.61 цього Кодексу.

Всупереч цим вимогам процесуального закону, позивачами не надані ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, належні та допустимі докази на підтвердження як суми витрат на яку збільшилася вартість спірного майна, так і суми витрат на утримання та збереження спірного майна, що свідчить про недоведеність ними своїх вимог.

Долучені ними до матеріалів справи товарні чеки від 19.05.2013 року на загальну суму 198 грн., розрахунки, авансовий та фактичний кошторис на виконання робіт по підключенню електроенергії за травень 2013 року, квитанції від 16.05.2013 та 29.05.2013 року на загальну суму 1517 грн. 92 коп. та кошторисний розрахунок вартості ремонту будинку та прибудинкової території на суму 15294 грн. суд не може взяти до уваги (а.с.8-23).

Так, витрати по підключенню електроенергії позивачами були понесені до 31.10.2013 року, тобто до того, як вони на законних підставах мали право володіти майном, а відповідач мав право на повернення свого майна, тому право на їх відшкодування відсутнє.

Кошторисний розрахунок вартості ремонту будинку та прибудинкової території підтверджує вартість зазначених в ньому робіт, але не підтверджує здійснення позивачами її оплати. Інших доказів щодо суми понесених позивачами витрат на утримання та збереження майна, суду не надано.

Таким чином, вимоги позивачів щодо стягнення з відповідача на їх користь витрат на утримання та покращення майна не можуть бути задоволені за їх недоведеністю.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає положенням ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому відповідно до п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 1, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18 грудня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування витрат добросовісного набувача на утримання та покращення майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: