Номер провадження: 22-ц/785/6014/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрова Є.С.,

при секретарі судового засідання Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30.06.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом, про виселення та вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

29.01.2016 р. до Іллічівського міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 посилаючись на ті обставини, що він набув право власності на спірну квартиру на підставі договору іпотеки від 14.09.2007 р., договору про відступлення права вимоги від 25.03.2015 р., а 15.12.2015 р. набуте ним право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна. Зазначав, що квартира придбана для особистого проживання, проте відповідачі, які втратили право користування даною квартирою перешкоджають вселенню позивача і відмовилися виселятися з квартири (а.с.3-7).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30.06.2016 року позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі. Зобовязано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 усунути перешкоди в праві користування та розпорядження майном ОСОБА_3, а саме: квартирою №85 в будинку №1 «А» по вул. Героїв Сталінграду в м. Чорноморську (Іллічівську) Одеської області загальною площею 60,3 кв. м., а крім того виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з даної квартири (а.с. 120-123).

11.07.2016 року не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою в обґрунтування якої зазначила, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було зясовано яким чином позивачем було придбано у власність спірне житло. Також апелянт вказує на те, що суд безпідставно не прийняв до уваги постанову Верховного Суду України від 02.03.2016 року (№6-3064 цс 15), відповідно до якої «Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Також апелянт посилається на те, що суд не прийняв до уваги норми ст.109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України «Про іпотеку». Крім того, на думку апелянта, суд не прийняв до уваги той факт, що квартира, яка була передана в іпотеку, була придбана не за рахунок кредиту. Також апелянт зазначає, що не отримувала письмової вимоги від позивача про виселення. Просила рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30.06.2016 року скасувати; ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі (а.с.129-131).

В судовому засіданні відповідачка підтримала апеляційну скаргу. Представники позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників провадження, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

29.01.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом, про виселення та вселення (а.с.3-7).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що із положень ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України та правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 05.11.2014 р. по справі № 6-158цс14, згідно з якою слідує, що власник житлового приміщення має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у вказаної особи і членів його сімї (а.с. 120-123).

Колегія суддів не погоджується з такої оцінкою обставин справи та застосуванням норм матеріального права виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 14.09.2007 р. між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки серія та номер 12262, який забезпечує вимогу іпотекодержателя до іпотекодавця, що випливає з кредитного договору № 014/5507/82/81955 від 14.09.2007 року, за умовами якого ПАТ «Райффайзен банк Аваль» надав ОСОБА_2 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 252399 грн. (а.с. 11-16)

25.03.2015 р. укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 12262 від 14.09.2007 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Юніон Стандард банк» (а.с. 77-81)

25.03.2015 р. було укладено договір про відступлення права вимоги за цим договором іпотеки між ПАТ «Юніон Стандард банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профкредит» (а.с. 82-86).

25.03.2015 р. укладено договір про відступлення права вимоги за вищезазначеним договором іпотеки між ТОВ «Фінансова компанія «Профкредит» та ОСОБА_3 (а.с. 17-20).

Як вбачається з додатку № 1 до Договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25.03.2015 року, а саме акту прийому-передачі ТОВ «Фінансова компанія «Профкредит» передало ОСОБА_3 договір іпотеки від 14.09.2007, що був укладений між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та відповідачем по справі (а.с. 20).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 15.12.2015 року реєстрація права на квартиру за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Героїв Сталінграду, буд. 1 «А», кв. 85 за ОСОБА_3 була проведена на підставі договору іпотеки серія та номер 12262 від 14.09.2007 року, договору відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 401 від 25.03.2015 року (а.с.9). Вказані правочини та реєстраційні записи на момент розгляду справи в суді не оспорені та недійсними не визнані. Разом з тим, документи, які можуть бути підставою для переходу власності від відповідача на позивача по справі на іпотечне майно в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом договору іпотеки була квартира №85 в будинку №1 «А» по вул. Героїв Сталінграду в м. Іллічівськ Одеської області, яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконавчим комітетом Іллічівської міської ради 11.07.2006 року на підставі рішення № 706 від 29.06.2006 року і зареєстровано в бюро технічної інвентаризації м. Іллічівська під реєстровим № 695, на сторінці 239, в книзі И14 (п. 1.2. договору іпотеки) (а.с. 11).

Договір іпотеки було укладено 14.09.2007 року. Таким чином іпотечне майно не набувалось за рахунок коштів банку і на його власника - іпотекодателя та членів його родини у разі звернення на нього стягнення розповсюджуються правові гарантії встановлені ст. 109 ЖК УРСР, зокрема щодо виселення з наданням іншого жилого приміщення.

В справі яка переглядається, обґрунтування вимог позивача базується на правах власника. Між тим, права власника можуть бути обмежені у випадках передбаченим законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам громадян.

Право користування іпотечним житлом є речовим правом, яким користується іпотекодавець. Позивач набув спірне майно з обтяженнями, про що свідчить, зокрема, і положення 2 розділу договору про відступлення права вимоги (а.с. 16), а відповідач користується гарантіями, що встановленими ст. 109 ЖК УРСР, тобто передача права вимоги, не змінює природу первинного правового звязку, що виник між відповідачем та банком ПАТ «Райффайзен банк Аваль», оскільки відбулася заміна сторони в первинному зобовязанні, а не виникли нові правовідносини між позивачем та відповідачем по справі. В звязку з наведеним посилання позивача та суду першої інстанції на постанову ВСУ від №6-158 цс 14 є помилковим, оскільки за фактичними обставинами справи вона не є тотожною, зокрема, вирішуючи спір ВСУ визначав правове положення членів родини колишнього власника спірного майна в спадкових правовідносинах, а не правове положення власника іпотекодавця в кредитних правовідносинах.

Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення

громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним судом України у постанові від 18.02.2015 року (у справі № 6-39 цс15) за змістом ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30.06.2016 року року та на підставі п.1,3,4 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та приймає нове рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30.06.2016 року задовольнити.

Рішення міського суду Одеської області від 30.06.2016 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом, про виселення та вселення - відмовити

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Одеської області

ОСОБА_6

Є.С. Сєвєрова