Справа № 301/755/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"28" квітня 2016 р. м. Іршава
Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Халак Л.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку без надання іншого житла,
в с т а н о в и в :
ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» звернувся в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором №824/12-2005 від 26 грудня 2005 року, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку без надання іншого житла.
Згідно п.п. 4.3.7., 4.3.8. Договору, відповідач зобовязувався сплачувати мінімально необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п.3.7. цього Договору; у випадку порушення виконання зобовязань, передбачених цим Договором, сплатити банку штрафні санкції, визначені у п.п. 5.1.-5.3. цього Договору.
Відповідно до п.5.2. Договору, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.3.7. цього Договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплаті всіх нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.2.3. цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.
Згідно п.4.2.4. Договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплаті нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений п.3.7. цього Договору.
На забезпечення повернення кредиту, 27.12.2005 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 205,20 кв.м., житловою площею 69,70 кв.м., за адресою: Закарпатська область, Іршавський район, с. Сільце, вул. Молодіжна, №5. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.11.2005 року, що посвідчений 18.11.2005 року приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером №3109.
У відповідності до п.1.4 договору іпотеки вартість предмету іпотеки визначено у сумі 564725,00 грн.
Пунктами 2.1.3.-2.1.4., 2.1.9. договору іпотеки передбачено право банку звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку одноразового порушення строків виконання зобовязання, згідно кредитного договору; у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобовязань за кредитним договором, задовольнити свої майнові вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення, враховуючи суму кредиту, процентів за користування ним, збитків, пені, штрафів та інших витрат, повязаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки; у разі порушення іпотекодавцем зобовязань, встановлених кредитним чи цим договором, а також інших обовязків іпотекодавця, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязання, а в разі його невиконання отримати задоволення своїх вимог з вартості предмета іпотеки.
Також нараховано пеню за прострочення сплати кредиту у сумі 140024,66 грн.
Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, згідно позовної заяви позов підтримав, просив його задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 4, 154, 158).
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений за місцем реєстрації відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України, причини неявки до суду не повідомив ( а.с. 157, 159). У матеріалах справи наявна заява відповідача від 29.12.2015 року, в якій він підтримав письмові заперечення на позов від 21.12.2015 року та просив справу розглянути в його відсутність (а.с. 95-96).
Представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про день, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причини неявки до суду не повідомив (а.с. 160). У матеріалах справи наявне письмове заперечення представника відповідача від 29.12.2015 року, в яких він позов визнав тільки в частині звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням положень ЗУ «Про мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в решті позовних вимог такий не визнав і просив відмовити в його задоволенні (а.с. 77-84).
Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 610, 614, 625, 629, 1054 ЦК України, цивільні зобов'язання, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; за загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, не завдаючи шкоди іншій особі; позичальник зобов'язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі відповідно до умов договору та положень закону вимагати виконання порушеного зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.
Згідно п.п. 4.3.7., 4.3.8. Договору, відповідач зобовязувався сплачувати мінімально необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п.3.7. цього Договору; у випадку порушення виконання зобовязань, передбачених цим Договором, сплатити банку штрафні санкції, визначені у п.п. 5.1.-5.3. цього Договору (а.с. 8 на звороті).
Відповідно до п.5.2. Договору, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.3.7. цього Договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплаті всіх нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.2.3. цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (а.с. 9).
Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.
Аналогічне передбачено і пунктом 4.2.4 кредитного договору, згідно якого банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплаті нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений п.3.7. цього Договору (а.с. 8 на звороті).
Дана сума боргу складається з:
-пені за прострочення сплати кредиту у сумі 140024,66 грн., яка нарахована за період з 25.10.2014 року по 21.08.2015 року.
Сума боргу відповідачем не оспарюється.
У відповідності до п.3.7. Договору, погашення кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами до 20 числа кожного місяця.
Згідно цього ж розрахунку боргу, останнє погашення відповідачем боргу відбулося 19.12.2014 року в сумі 1509,00 доларів США, з яких: 1035,84 доларів США були спрямовані на погашення тіла кредиту, 374,54 доларів США відсотків по кредиту, а 98,62 доларів США комісії по кредиту (а.с. 5).
З даним позовом позивач звернувся до суду 29.08.2015 року, про що свідчить поштовий штамп на конверті ( а.с.16).
За таких обставин суд вважає, що вимога позивача про дострокове стягнення з відповідача боргу за кредитним договором є підставною.
Що стосується вимоги банку про звернення стягнення за кредитним договором на іпотечне майно, суд приходить до наступного.
27 грудня 2005 року сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 205,20 кв.м., житловою площею 69,70 кв.м., за адресою: Закарпатська область, Іршавський район, с. Сільце, вул. Молодіжна, №5, який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.11.2005 року. Вказаний договір посвідчений 18.11.2005 року приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером №3109, та зареєстрований КП «Іршавське БТІ» 23.11.2005 року в реєстровій книзі №1, номер запису 138 (а.с. 10).
Пунктами 2.1.3.-2.1.4., 2.1.9. договору іпотеки передбачено право банку звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку одноразового порушення строків виконання зобовязання, згідно кредитного договору; у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобовязань за кредитним договором, задовольнити свої майнові вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення, враховуючи суму кредиту, процентів за користування ним, збитків, пені, штрафів та інших витрат, повязаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки; у разі порушення іпотекодавцем зобовязань, встановлених кредитним чи цим договором, а також інших обовязків іпотекодавця, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязання, а в разі його невиконання отримати задоволення своїх вимог з вартості предмета іпотеки.
Відповідно до ст. ст. 7, 11, 33 Закону України Про іпотеку, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, що було передбачено умовами договору, а також витрат, повязаних з предявленням вимоги, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Загальна сума боргу становить 949143,49 грн., вартість предмету іпотеки визначено сторонами договору у сумі 564725,00 грн., тобто вартість майна є співмірною із сумою боргу.
Враховуючи наведене суд вважає, що позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки також є обґрунтованою.
Представник відповідача, не заперечуючи проти вимоги банку про звернення стягнення боргу на предмет іпотеки - житловий будинок, просив застосувати положення ЗУ «Про мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки житловий будинок виступає як забезпечення зобовязання відповідача за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя), загальна площа будинку не перевищує 250 кв.м.
Перевіривши матеріали справи суд вважає, що підстав для застосування положень ЗУ «Про мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон N 1304-VII) до вказаних правовідносин не має, виходячи з наступного.
Згідно Закону N 1304-VII, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.
З матеріалів справи вбачається, що за кредитним договором №824/12-2005 від 26 грудня 2005 року відповідачу надано споживчий кредит в іноземній валюті. Житловий будинок, що розташований в с. Сільце, вул. Молодіжна, №5, на який просить звернути стягнення банк, виступає як забезпечення зобов'язання громадянина України за споживчим кредитом, наданим йому кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті.
Однак, згідно листа Іршавського РВ Міграційної служби №18/1213 від 21.04.2016 року, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто житловий будинок в с. Сільце, вул. Молодіжна, №5, не є постійним місцем проживання відповідача (а.с.157).
Отже, відповідачем не надано суду доказів того, що вказаний будинок використовується відповідачем як місце постійного проживання або є об'єктом незавершеного будівництва, та що у відповідача у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.
У поданому запереченні представник відповідача, посилаючись п.42 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», також стверджує про неможливість одночасного стягнення судом суми боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. У звязку з чим, просить відмовити в позові в частині стягнення боргу.
Однак, право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязання одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.
Дана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-1080цс15 від 03.02.2016 року.
Що стосується вимоги банку про виселення відповідача ОСОБА_1 з будинку без надання іншого житла, суд приходить до наступного.
Згідно ч.3 ст.109 ЖК України та ст.40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
З огляду на те, що вказаний будинок був придбаний за рахунок коштів, наданих відповідачу ОСОБА_1 згідно кредитного договору №824/12-2005 від 26.12.2005 року, тому є всі підстави для виселення відповідача із вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення.
Вищевикладене відповідає правовим позиціям, що викладені Верховним Судом України у постановах № 6-39цс15 від 18.03.2015 року, №6-1049цс15 від 02.09.2015 року та 6-2947цс15 від 03.02.2016 року.
Заперечуючи проти позовної вимоги банку про виселення відповідача з будинку, представник відповідача посилається на те, що примусове виселення здійснюється, якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотеко держателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Оскільки відповідачем ОСОБА_1 не було отримано жодного повідомлення-вимоги від банку про необхідність виселення з будинку, на день ухвалення рішення відсутні порушення прав іпотекодержателя, які в розумінні ст. 3 ЦК України дають право на звернення до суду за захистом.
Відповідно до частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку", після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до частини другої статті 39 цього Законутаке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Отже, враховуючи встановлені фактичні обставини, зокрема, придбання будинку за рахунок кредитних коштів та передання його в іпотеку, а також з огляду на те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, є всі підстави для виселення відповідача з будинку без надання йому іншого постійного жилого приміщення.
Дана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-2947цс15 від 03.02.2016 року.
За таких обставин суд вважає, що і вимога про виселення відповідача із житлового будинку без надання іншого приміщення є обґрунтованою і такою, що підлягає до задоволення.
Оскільки відповідно до п.22 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» (в ред. від 12.08.2015 року) позивача звільнено від сплати судового збору, суд вважає, відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України стягнути такий із відповідача на користь держави в сумі 7064,40 грн. (6090 грн. + 487,20 грн. +487,20 грн.) відповідно до розміру та кількості задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 526, 530, 546, 554, 610, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.7, 11, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України, ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 158 ч.2, 197 ч.2, 208, 209, 212-215, 224-225, 360-7 ЦПК України,
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором №824/12-2005 від 26 грудня 2005 року в сумі:
-140024 (сто сорок тисяч двадцять чотири) грн. 66 коп. пені за прострочення сплати кредиту.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №824/12-2005 від 26 грудня 2005 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ "Комерційний банк «Надра», на суму:
-140024 (сто сорок тисяч двадцять чотири) грн. 66 коп. пені за прострочення сплати кредиту,
звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 205,20 кв.м., житловою площею 69.70 кв.м., який розташований в с. Сільце, вул. Молодіжна, 5, Іршавського району, Закарпатської області, та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, що посвідчений 18.11.2005 року приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером №3109, шляхом його продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого ЗУ «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмету іпотеки у розмірі на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час його реалізації, але у будь-якому разі не менше за вартість, визначену в Договорі іпотеки від 27.12.2005 року 564725,00 грн.
Виселити ОСОБА_1 з будинку №5 по вул. Молодіжній, в с. Сільце, Іршавського району, Закарпатської області, без надання іншого житла.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 7064 (сім тисяч шістдесят чотири) грн. 40 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано позивачем протягом десяти днів з дня отримання його копії до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Головуюча : М. О. Пітерських