Справа № 127/9167/16-ц Провадження № 22-ц/772/2737/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 55Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Колоса С.С.,

за участю секретаря Агеєвої Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Компанія «Володимирівський масив» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ПП «Компанія «Володимирівський масив» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 1-5).

Позивач посилається на те, що у період з 11 серпня 2009 року по 08 січня 2014 року вона працювала прибиральницею виробничих приміщень у ПП «Компанія «Володимирський масив». Наказом № 2 від 08 серпня 2014 року ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, у звязку із переводом на роботу у ТОВ «Керамік плюс», але повного розрахунку із нею у день звільнення проведено не було. Заборгованість із заробітної плати становить 1 250,00 грн.

Позивач зазначала, що вона неодноразово зверталася до відповідача з метою врегулювання спору в позасудовому порядку, однак не отримала жодної відповіді на свої звернення, тому ОСОБА_2 просила суд стягнути з ПП «Компанія «Володимирський масив» на її користь суми, належні до виплати на день її звільнення в розмірі 1 250,00 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 33 930,40 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2016 року провадження по справі закрито (а.с.63). Позивачу розяснено його право звернутися до суду з відповідними вимогами в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції від 21 липня 2016 року скасувати та поновити розгляд даної цивільної справи. Зазначає, що ухвала суду є незаконною, оскільки вона постановлена з порушенням норм процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник позивач у справі ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала повністю та просила її задовольнити.

Представник відповідача у справі ПП «Компанія «Володимирський масив» - ОСОБА_3, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі за даним позовом, суд першої інстанції, керуючись вимогами п. 7 ч. 1 ст. 205 ГПК України та ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (зі змінами), виходив з того, що в судовому засіданні було доведено, що на день звернення з позовом до суду і розгляду справи в суді, даний спір не підсудний Вінницькому міському суду Вінницької області. Тому, враховуючи вимоги п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, прийшов до висновку про закриття провадження по справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини та правильно застосувавши норми процесуального права, прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі.

Посилання апелянта на неправильне застосування норм процесуального права при вирішені питання про закриття провадження у справі, є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам закону та матеріалам справи.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-УІ).

У зв'язку з набранням чинності Законом України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначений Закон викладено в новій редакції та набрав чинності 19 січня 2013 року (за винятком окремих його положень).

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» статтю 12 ГПК доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах, зокрема про стягнення заробітної плати з боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство (як і поновлення на роботі посадових і службових осіб боржника).

Відповідно до Закону України від 02 жовтня 2012 р. № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань" розділ X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» доповнено пунктом 11, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом, тобто після 19 січня 2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі змісту копії ухвали Господарського суду Вінницької області від 13 жовтня 2015 року, провадження у справі про банкрутство боржника ПП «Компанія «Володимирський масив» порушено ухвалою Господарського суду Вінницької області від 16 лютого 2015 року, тобто вже після набрання чинності зазначеної редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Зі змісту статті 12 ГПК України вбачається, що господарським судам підвідомчі також справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 3 постанови № 3 від 01 березня 2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» розяснив, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

З огляду на викладене, твердження заявника про безпідставність закриття провадження Вінницьким міським судом, в звязку з тим, що дана справа, на її думку, підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства із посиланням у апеляційній скарзі лише на п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України без урахування інших норм чинного законодавства України щодо визначення юрисдикції даного спору, є необгрунтованим.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи за вказаним позовом з урахуванням положення пункту 1 1 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимог статті 12 ГПК та беручи до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника 16 лютого 2015 року, тобто вже після набуття чинності змінами в законодавстві щодо юрисдикції спорів про стягнення заробітної плати у випадку банкрутства боржника, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про наявність підстав для закриття провадження у справі, в звязку з тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Посилання заявника на положення частини 5 статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яка регулює порядок введення та дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, та абзац 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що визначає порядок виявлення кредиторів та осіб, які мають бажання взяти участь у санації боржника, є помилковими, оскільки не стосуються питання визначення юрисдикції даного спору та не є мають відношення до розгляду апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам щодо її законності та обґрунтованості, а тому підстави для її скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 303, 304, 307, 312, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_4

Судді : /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

Згідно з оригіналом: