У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Малько О.С., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю позивачки - ОСОБА_2,

представника позивачки - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника відповідачів - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 будинком АДРЕСА_1 та виселено відповідачів з вказаного будинку. Зобов'язано Володимирецький районний сектор Державної міграційної служби України у Рівненській області зняти ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку в житловому будинку АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_5,ОСОБА_4 оскаржили його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що судом невірно встановлені правовідносини між сторонами та, відповідно, застосовано закон, який на ці правовідносини не поширюється. Вважає, що заявляючи позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення і зняття з реєстрації, тим самим позивачка визнає за відповідачами право користування житловим приміщенням та підтверджує факт укладення усного безоплатного договору оренди житлового приміщення (сервітутного права на користування чужим майном). У зв'язку з цим вважає неправомірним застосування місцевим судом ст. 387 ЦК України та вказує, що дані правовідносини регулюються ст. 401-406 ЦК України. Стверджує, що право користування житловим приміщенням зберігається не тільки за членами сім'ї власника, а й за членом сім'ї у разі зміни самого власника, а тому безумовне виселення таких осіб тільки у зв'язку з переходом права власності до іншої особи є неправомірним та не відповідає правовій природі спірних правовідносин. Звертає увагу, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, а оскільки такого не існує, то така позовна вимога передчасна і до задоволення не підлягає. Покликаючись на дотримання нею та її дітьми правил співжиття та відсутність законних підстав для виселення, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові за безпідставністю.

____________________________________________________________________________

Справа № 556/1661/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Поровський В.А.

Провадження № 22-ц 787/734/2016 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 звертає увагу на те, що місцевим судом невірно встановлені правовідносини між сторонами та помилково застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини. Наполягає на тому, що сам факт звернення із даним позовом підтверджує визнання позивачкою за відповідачами права користування житловим приміщенням та підтверджує факт укладення усного безоплатного договору оренди житлового приміщення (сервітутного права на користування чужим майном). У зв'язку з цим вважає неправомірним застосування місцевим судом ст. 387 ЦК України та вказує, що дані правовідносини регулюються ст. 401-406 ЦК України. Стверджує, що право користування житловим приміщенням зберігається не тільки за членами сім'ї власника, а й за членом сім'ї у разі зміни самого власника. Заперечує висновок місцевого суду про те, що позивачка позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном через використання будинку відповідачами та вимушена проживати за іншою адресою, та пояснює, що позивачка хоч і є власницею спірного будинку, проте жодного дня в ньому не проживала. Зазначає, що відповідачами дотримуються правила співжиття та відсутні законні підстави для виселення. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові за безпідставністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено: житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідачка ОСОБА_4 вселилась в будинок у 1995 році після одруження з сином власниці будинку. Діти відповідачки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 народились у ІНФОРМАЦІЯ_2 та у ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно.

В січні 2002 року ОСОБА_4 розірвала шлюб з сином власниці будинку та продовжувала проживати в будинку разом з дітьми. У даний час в будинку зареєстрована позивачка та її менший син ОСОБА_7. ОСОБА_5 прописаний за місцем навчання в м.Луцьк (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_9 власницею будинку стала позивачка ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Володимирецького районного нотаріального округу 15 вересня 2012 року (а.с.5).

Позивачка неодноразово письмово зверталась до ОСОБА_4 з вимогою звільнити належний їй на праві власності будинок.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв'язку з відмовою відповідачів звільнити будинок та знятись з реєстрації.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнання ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування будинком, виселити їх та зняти з реєстрації ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що через відповідачів не має змоги користуватись будинком, змушена переїхати проживати в інше помешкання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із передбаченої законом гарантії непорушності права власності та врахував, що відповідачі користувались будинком зі згоди попереднього власника, а ОСОБА_2 такої згоди їм не давала.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія судів апеляційного суду.

Судом безспірно встановлено, що саме позивачка є власником будинку АДРЕСА_1 і її право власності зареєстровано у встановленому законом порядку.

Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК).

Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності, визначені в ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158 цс14 висловлена правова позиція, відповідно до якої право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що відповідачі втратили право користування будинком разом із припиненням права власності особи, з дозволу якої вони вселились та проживали у будинку.

Посилання апеляційних скарг на помилкове застосування судом першої інстанції правових норм до спірних правовідносин та невірне визначення їх кола, колегією суддів оцінюються критично.

Обгрунтовуючи вимоги, ОСОБА_10 в своїй позовній заяві посилалась на норми Цивільного кодексу, зокрема на ст.319, 321, 385, 387, 386, 399 та на норми Житлового кодексу, а саме на статті 99 та 116.

Виходячи зі змісту порушеного права позивачки щодо користування належним їй житловим будинком, відсутності обґрунтованих належними доказами доводів відповідачів про можливість усунення порушених прав іншим способом і враховуючи положення ст. 16 ЦК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно застосував одну із обраних позивачкою підстав задоволення вимог, визнав відповідачів такими, що втратили право користуватись будинком, виселив їх та зобов»язав зняти з реєстрації.

Позивачка посилалась на норми ст. 319,321 ЦК України, які закріплюють її право користуватись та розпоряджатись майном на свій розсуд, та зазначала, що її право власності порушне, вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджуватися належним їй майном, у зв'язку з чим і просила виселити відповідачів.

Посилання апеляційних скарг на наявність між позивачкою та відповідачами усної угоди про користування спірним житловим будинком колегією суддів відхиляються як такі, що суперечать чинному законодавству.

Згідно ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму житла укладаються у письмовій формі (ст. 158 ЖК України, ст. 811 ЦК України).

Апелянтами не надано належних доказів про укладення між ними договору найму у письмовій формі, судом їх також не здобуто. Сама по собі сплата комунальних платежів не може свідчити про те, що між сторонами існували відносини із договору найму житлового приміщення.

Доводи апеляційній скарзі про те, що у відповідачів виникло право на користування чужим майном, тобто сервітутне право, не підтверджені будь-якими доказами та не ґрунтуються на законі.

Право користування чужим майном (сервітут) визначено в ст. 401 ЦК України.

Відповідно до ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів приходить до переконання про доведеність позовних вимог щодо порушення відповідачами прав позивачки на користування та розпорядження її власністю та вважає висновок місцевого суду про задоволення позовних вимог законним та обґрунтованим.

Відповідно до вимог частини 3 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особами, які звернулися з апеляційними скаргами, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід відхилити, а рішення, що оскаржується, залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 лютого 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді : підпис Малько О.С.

підпис Рожин Ю.М.

Згідно: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.