Справа № 444/1269/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин Я.М.
Провадження № 22-ц/783/1526/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Фейір К.О.,

з участю: позивача ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (а.с.2-6), уточненим під час розгляду справи (а.с. 93, 102), в якому остаточно просив зобов'язати ОСОБА_4 спростувати перед громадськістю через газету «Відродження», що розповсюджується та видається у Жовківському районі Львівської області, недостовірні відомості стосовно отримання ним хабарів за «вирішення питань».

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12.05.2015 року під час громадського віче мешканців м.Жовква та Жовківського району Львівської області, яке зібралось з нагоди представлення особовому складу нового очільника Жовківського РВ ГУМВСУ у Львівській області, на майдані перед приміщенням Жовківської районної державної адміністрації відповідач ОСОБА_4 висловився на його адресу нецензурною лайкою та привселюдно заявив, що він за «вирішення питань» отримує хабарі.

Позивач зазначає, що поширена відповідачем інформація є недостовірною і порушує його особисті права, зокрема, ганьбить його честь, гідність та принижує ділову репутацію, як лідера Всеукраїнської громадської організації «ІНФОРМАЦІЯ_3», оскільки відповідач охарактеризував його як злочинця, особу, яка з легкістю порушує закон та не має високих моральних цінностей, а тому така інформація підлягає спростуванню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача у його користь моральну шкоду в розмірі 6000 гривень, завдану неправомірним поширенням відповідачем широкому колу осіб недостовірної негативної інформації про нього, оскільки він зазнав душевних страждань, перебував у стані постійного нервового напруження та стресу, що стало причиною погіршення стану його здоров'я та негативно вплинуло на виконання ним своїх посадових обов'язків.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 10.12.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 спростувати перед громадськістю через засоби масової інформації, а саме народний часопис Жовківщини «Відродження», поширені ним недостовірні відомості стосовно отримання ОСОБА_2 хабарів за «вирішення питань».

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 6000 грн. та судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права іухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що всі факти, викладені в позовній заяві, базуються на словах та суб'єктивній оцінці самого позивача і не підтверджуються належними та допустимими доказами. Зазначає, що єдиним доказом, який, на думку суду, доводить факт поширення ним недостовірних відомостей, є показання допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_7, однак, показання цього свідка не можна брати до уваги, оскільки текст (недостовірні відомості), який почув ОСОБА_7, а саме: «Ти корупціонер, ти від партії «Регіонів», ти робиш за гроші», - не співпадає з текстом, на який посилається позивач та який визнаний судом недостовірними відомостями, а сам свідок є зацікавленою та упередженою особою, оскільки є членом громадської організації, яку очолює позивач. Апелянт звертає увагу на те, що на підтвердження факту образи, позивачем не було надано жодних аудіо- чи відеоматеріалів, в той час, як він у своїх письмових запереченнях на позовну заяву, вказував на те, що твердження позивача спростовуються інформацією на відео із сайту youtube.com, що є у вільному доступі, із назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», опублікованому ІНФОРМАЦІЯ_2 року (режим доступу НОМЕР_1), однак, суд у своєму рішенні не дав правової оцінки його доводам (запереченням) та змісту відео із названого вище сайту. Апелянт зазначає, що на цьому відео чітко зрозуміло, що на адресу позивача не лунало нецензурної лайки і він не заявляв привселюдно, що позивач за «вирішення питань» отримує хабарі, а, починаючи з двадцять першої секунди, можна розчути лише його висловлювання, такі, як: «пане ОСОБА_2, та Ви перший корупціонер в Україні. Вам за це гроші платять, є люди, які дали свідчення за оцю Вашу бумажку, за скільки Ви це робите. Я це оприлюдню скоро в ЗМІ». На думку апелянта, вказані твердження слід розглядати саме як критичні зауваження на адресу діяльності позивача, як голови правління ЛОГО з спекулятивною, а отже, з політичних мотивів названу: «ІНФОРМАЦІЯ_3» та газети, з якою позивач співпрацює. Апелянт зазначає, що позивач, як політик, колишній кандидат в народні депутати за одномандатним виборчим округом №116 (самовисуванець), повинен розуміти, що його діяльність може піддаватись критиці, в тому числі і в засобах масової інформації. Апелянт вказує на те, що в матеріалах справи відсутні відомості, які підтверджують приналежність позивача до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», відповідно, й у людей, присутніх на народному віче, і в самого позивача, не було підстав вважати, що відповідач звинувачує позивача у вчиненні злочинів або виходить за межі своїх прав як народного депутата, даючи кримінально-правову оцінку його діянь. На думку апелянта, враховуючи особу позивача та відповідача, йдеться про політичне, ідеологічне протистояння, а вказаний позов слід розглядати як елемент передвиборчої політичної боротьби позивача. Крім того, апелянт не погоджується й з обраним судом способом спростування інформації. Вважає, що суд безпідставно задовольнив вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту заподіяння йому такої шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Конституцією України (ст.34) кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженності правосуддя.

Конституцією України (ст.32) кожному також гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе.

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п.1), беручи до уваги зазначені вище конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Пленум Верховного Суду України також вказав на необхідність судів при вирішенні даної категорії справ точно та неухильно застосовувати не лише положення Конституції України, Цивільного кодексу України, Законів України, які регулюють вказані суспільні відносини, а й Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини, які з урахуванням положень статті 9 Конституції України та ратифікації Законом України від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.ч.4, 7 ст.277 ЦК).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У відповідності до п.15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно з положеннями ст.277 ЦК України, ст.10 ЦПК України, роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п.18 названої вище постанови, обов'язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України).

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Таким чином, за змістом статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст.37 Закону України «Про пресу», ст.65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду.

В рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Лінгенс проти Австрії», «Українська прес-група проти України» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Отже, за змістом норми статті 10 Конвенції, свобода слова, преси, виступи та звернення громадських організацій як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини, і втрутитись у процес реалізації особою права на свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію тощо, національна влада може лише у випадках, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, публічним діячам слід очікувати на менший ступінь захисту свого приватного життя.

Політичний діяч має право на захист свого приватного життя, але межа захисту його репутації повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення політичних питань. Політичні діячі неминуче стають відкритими для прискіпливого висвітлення своїх слів та вчинків і мають усвідомлювати (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Лінгенс проти Австрії», «Українська прес-група проти України»).

У ст.ст.3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленій 12.02.2004 року Комітетом Міністрів Ради Європи, зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав особи порівняно з іншими особами.

Право на відповідь, зокрема, для публічних діячів, політиків, як воно викладено в Рекомендації (2004) 16 Комітету Міністрів Ради Європи, є повністю доречним в новому медійному середовищі, оскільки воно дає можливість швидко оприлюднити заперечення на факти, що оспорюються.

Таким чином, аналіз національного законодавства, ст.10 Конвенції та практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту й того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є лідером (головою правління) Всеукраїнської громадської організації «ІНФОРМАЦІЯ_3», відповідач - народний депутат України, отже, вони є публічними особами і цей факт ними визнається.

Інформацію, яку позивач просить спростувати, становлять висловлювання про те, що позивач «за вирішення питань» отримує хабарі.

Оспорювана позивачем інформація була поширена 12.05.2015 року під час громадського віче мешканців м.Жовква та Жовківського району Львівської області, яке зібралось з нагоди представлення особовому складу нового очільника Жовківського РВ ГУМВСУ у Львівській області, на якому, серед інших громадян, були присутніми позивач із членами своєї громадської організації та відповідач.

На підтвердження поширення відповідачем саме таких висловлювань, позивач посилався на показання двох свідків, які є членами Всеукраїнської громадської організації «ІНФОРМАЦІЯ_3».

На спростування поширення цих висловлювань відповідач у своїх письмових запереченнях на позовну заяву (а.с.26-30) посилався на відео із сайту youtube.com, що є у вільному доступі, із назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», опубліковане ІНФОРМАЦІЯ_2 року (режим доступу НОМЕР_1), на якому, починаючи з двадцять першої секунди, можна почути такі його висловлювання, як: «пане ОСОБА_2, та Ви перший корупціонер в Україні. Вам за це гроші платять, є люди, які дали свідчення за оцю Вашу бумажку, за скільки Ви це робите. Я це оприлюдню скоро в ЗМІ», і відповідач наполягав, що саме так висловлювався він на майдані про позивача, а не так, як написано в позовній заяві.

Крім того, відповідач просив врахувати, що його критичні зауваження на діяльність позивача були висловлені в пристойній формі і це підтверджується відео з названого вище сайту.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд зобов'язаний оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржуване рішення суду вказаним вище вимогам процесуального закону не відповідає, виходячи з наступного.

Задовольняючи вказаний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності вимог позивача щодо поширення відповідачем саме тієї інформації, яку просив спростувати позивач, враховуючи лише показання одного свідка ОСОБА_7, який, до того ж, є членом названої вище громадської організації, лідером якої є позивач.

При цьому, поза увагою суду залишились доводи відповідача з посиланням на відеоматеріал, який знаходиться у режимі вільного доступу до його перегляду і яким зафіксовано події того дня, що відбувались на народному віче в м.Жовква.

Вказаний відеоматеріал із названого вище сайту містить інші висловлювання відповідача ОСОБА_4 на адресу позивача ОСОБА_2, ніж ті, які становлять предмет оспорюваної позивачем інформації.

Жодних зауважень щодо неповноти інформації, яка міститься на вказаному відео, стороною позивача як в суді першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду висловлено не було.

За таких обставин (показання одного свідка на підтвердження позовних вимог та відеоматеріал із фіксацією події на підтвердження поширення відповідачем іншої, ніж стверджує позивач інформації), у суду першої інстанції не було достатньо підстав вважати, що саме ту інформацію, яку просив визнати недостовірною та спростувати позивач, поширював того дня відповідач.

Отже, всупереч вимогам ст.277 ЦК України, позивачем не доведено факту поширення відповідачем оспорюваної інформації.

Крім того, та інформація, яка міститься на вказаному відео і зміст якої відображений у викладених вище доводах апеляційної скарги, не містить фактичних даних, які б можна було перевірити на предмет їх відповідності дійсності, а є лише вираженням суб'єктивної думки (переконання) відповідача, який має право на власну оцінку (критику) певних фактів, в тому числі й щодо заходів подолання корупційних проявів в державі, що становить підвищений суспільний інтерес громади.

Колегія суддів погоджується також із доводами апелянта і в тій частині, що висловлювання не містять інформації про вчинення позивачем кримінально-караних діянь, оскільки позивач не відноситься до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

Не заперечив позивач й тієї обставини, що між ним та відповідачем існує ідеологічне та політичне протистояння.

Отже, висловлювання відповідача є оціночними судженнями, які з наведених вище мотивів не можна перевірити на достовірність.

Позивачем не доведено та не вбачається цього зі змісту самих висловлювань, що інформація поширена відповідачем «з явним злим умислом», а не з метою сформувати у суспільстві думку про позивача, і що поширена вона в брутальній чи непристойній формі.

Враховуючи характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, системний аналіз названих вище норм Конституції України, Цивільного кодексу України, положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, практики Європейського суду з прав людини з розгляду даної категорії справ, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів доходить висновку про те, що правових підстав визнавати поширену відповідачем інформацію недостовірною та зобов'язувати відповідача спростовувати оспорювану позивачем інформацію в обраний ним спосіб, який до того ж не відповідає способу поширення цієї інформації, немає, і вважає, що позивач, як публічний діяч, повинен був скористатись наданим йому частиною першою статті 277 ЦК України правом на відповідь, а також на власне тлумачення поширеної відповідачем інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку, й тим самим надати громадянам можливість зробити власні висновки щодо його діяльності та безпідставності висунутих у його адресу висловлювань.

Неправильним є й висновок суду першої інстанції про задоволення вимог позивача в частині присудження йому морального відшкодування, оскільки ті докази, які надав позивач на підтвердження своїх вимог і на які послався районний суд в оскаржуваному рішенні на обґрунтування своїх висновків (копія виписки №1888 із медичної карти стаціонарного хворого від 25.02.2014 року (а.с.37), копія посвідчення про інвалідність 3-ї групи (а.с.103) та виписка із медичної карти амбулаторного хворого від 12.05.2015 року (а.с.73)), не містять інформації про погіршення стану здоров'я позивача та настання всіх інших негативних наслідків, про які він вказує у своїй позовній заяві, саме внаслідок сприйняття поширеної відповідачем інформації, а отже, правових підстав для задоволення вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди теж немає.

Суд першої інстанції вказаних вище норм матеріального права в повному обсязі не врахував, не дав належної правової оцінки доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, а тому дійшов до незаконного та необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, що відповідно до п.п.2-4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з наведених вище мотивів.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.