У х в а л а

14 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Апеляційного суду Львівської області від 9 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про знесення самочинного будівництва,

в с т а н о в и л а :

Залізничний районний суд м. Львова рішенням від 19 вересня

2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 9 грудня 2015 року, в задоволення позову про знесення самочинного будівництва відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 9 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5,

ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 відхилила, ухвалені у справі судові рішення залишила без змін.

9 червня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Апеляційного суду Львівської області від 9 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 376, 386, 391 Цивільного кодексу України, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Верховного Суду України

від 4 березня 2009 року та 10 березня 2011 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 30 січня, 2 жовтня, 11 грудня 2013 року, 18 червня 2014 року, 1 липня,

9 вересня та 28 жовтня 2015 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанову Верховного Суду України від 19 листопада

2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що позивачі не довели порушення їхніх прав, оскільки вони не є власниками земельної ділянки, на якій відповідачі самочинно звели нерухоме майно право власності на яке в них не виникло.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах судів касаційної інстанції містяться такі висновки:

- в ухвалі від 10 березня 2011 року Верховний Суд України, залишивши без змін оскаржувані судові рішення, зазначив, що капітальні споруди є самочинно збудованими на землі загального користування, а тому позов органу місцевого самоврядування підлягає задоволенню;

- в ухвалі від 4 березня 2009 року Верховний Суд України та ухвалах від 30 січня, 2 жовтня 2013 року, 18 червня 2014 року, 1 липня та 28 жовтня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасувавши ухвалені у справах судові рішення та направивши справи на новий розгляд, указали на порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справ.

- в ухвалі від 11 грудня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, зазначив, що вимоги про знесення самочинного будівництва є передчасними, оскільки таке знесення є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством заходи реагування та притягнення винної особи до відповідальності;

- в ухвалі від 9 вересня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши без змін ухвалені у справі судові рішення, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач облаштував металеву конструкцію без розробленого і затвердженого в установленому порядку проекту, з порушенням державних будівельних норм і правил, на дотриманні яких наполягав інший співвласник, і відповідач розпорядження щодо знесення самочинного влаштованого накриття не оскаржив та допущенні порушення не усунув, тому вона підлягає демонтуванню.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю викладеному у постанові Верховного Суду України

від 19 листопада 2014 року висновку, оскільки судові рішення, про перегляд яких подано заяву, не суперечать зазначеному висновку.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява є необґрунтованою, а відтак в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про знесення самочинного будівництва за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Апеляційного суду Львівської області від 9 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк