Справа №2/489/106/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Нікоджитбудсервіс» (далі скорочено ТОВ «Ніконджитбудсервіс») до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості і зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» про визнання недійсними окремих умов договору на користування житловою площею в гуртожитку,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 р. ТОВ «Ніконджитбудсервіс» звернулося до суду із позовом, яким просило стягнути на свою користь в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за проживання в гуртожитку по вул. Космнавтів, 128 в м. Миколаєві в сумі 4084,38 грн., нараховані 3% річних 207,82 грн., компенсацію інфляційних втрат 1454,51 грн., судовий збір 243,60 грн. і банківську комісію.

Позов обґрунтований тим, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником, балансоутримувачем і управителем гуртожитку, де проживають відповідачі. Між ТОВ і відповідачами існують відносини засновані на договорі від 01 червня 2003 р. за яким відповідачу ОСОБА_1 та членам його родині були виділені для проживання кімнати 327, 328, 329. З березня 2012 р. по нарахованим ставкам, до яких включені витрати на утримання гуртожитку, електроенергію, водопостачання та водовідведення, газ для приготування їжі і витрати на утримання будинку, відповідачу ОСОБА_4 нараховується плата за проживання, але станом на 01 липня 2015 р. утворився вказаний борг на який нараховані 3% річних, компенсація інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2015 р. до спільного розгляду з первісним позовом було прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про визнання недійсним п. 4.1 договору на користування житловою площею в гуртожитку.

Ця зустрічна позовна вимога обґрунтована тим, що нарахування плати за проживання в гуртожитку підлягає державному регулюванню як соціально значуще і саме на закон щодо встановлення плати за проживання в гуртожитку відсилається договір у п. 2.3. між сторонами від 01 червня 2003 р. З 2012 р. ТОВ «Ніконджитбудсервіс» здійснює в односторонньому нарахування оплати за проживання за умовами з якими відповідач не мав можливості ознайомитися. Тому пункт договору підлягає визнанню недійсним згідно ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» як такий що обмежує права споживача та вчинення цим правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Представник позивача надала письмову заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача ОСОБА_4 просила первісний позов залишити без задоволення, зустрічний позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2В,, ОСОБА_3С, в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися.

Суд, дослідивши письмові докази в справі, встанови такі обставини.

Згідно договору від 01 червня 2003 р. між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» і ОСОБА_1, останньому передані для проживання кімнати 327, 328, 329 в гуртожитку по вул. Космонавтів, 128 в м. Миколаєві. Відповідно до п. 2.3. договору жилець зобовязаний своєчасно вносити плату за проживання в установлених розмірах у відповідності до розділу 4 даного договору і п. 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208.

Пункт 4.1. договору передбачає, що плата за користування житловою площею здійснюється за встановленим ставкам. Витрати на комунальні послуги входять до ставки оплати за користування житловою площею і окремо плат за них не стягується.

У пункті 7.1 договору зазначено, що договір вважається пролонгованим на один рік, якщо жодна зі сторін не пізніше чим за один місяць не повідомить другу про розірвання договору (а.с. 9). Відповідачі зареєстровані в кімнатах 327, 328, 329 гуртожитку (т. 1 а.с.43-45, т. 2 а.с. 71).

ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку за адресою: Космонавтів,128 у м. Миколаєві на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року та є його балансоутримувачем (а.с.23-28).

Згідно з п. 4 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою ОСОБА_6 Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). У гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, при необхідності з дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради можуть бути виділені приміщення для проживання сімей.

Розпорядженням позивача від 01 лютого 2012 р. оплата за проживання в гуртожитку з урахуванням витрат потрібних для утримання будинку гуртожитку, систем в потрібному для покриття витрат розмірах, з утримання орендованих приміщень визначена з 01 березня 2012 р. у формі ставки, до якої включено оплату за найм житлової площі, за електроенергію, за водопостачання та водовідведення, природний газ.

Відповідно до довідки позивача від 07 грудня 2015 р. вартість оплати за проживання в гуртожитку розраховується з фактичної собівартості утримання гуртожитку в минулому році, помноженого на кількість квадратних метрів приміщень, яке займає особа, вартості комунальних послуг, спожитих в минулому році та округленого до першого десятку. Планова калькуляція вартості 1 кв.м. житлової площі поточного року робиться ТОВ на підставі фактичних показників по утриманню будинків за попередній рік плюс податок на додану вартість (т. 1 а.с. 96,97).

Математичний розрахунок боргу відповідачами не оспорений.

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі своїх зобовязань за договором найму житлового приміщення належним чином не виконують, оплату за користування житлом в повній мірі за встановленою позивачем ставкою не здійснюють, хоча протягом спірного періоду визнавали свій обовязок сплачуючи заборгованість щомісячно частково.

Таким чином, суд вважає доведеними позовні вимоги ТОВ «Ніконджитбудсервіс» оскільки незаконність розпорядження позивача від 01 лютого 2012 р. про встановлення форми оплати у вигляді ставки та порядок нарахування плати судовим рішенням не встановлені.

Тому позов слід задовольнити, присудивши позивачу з відповідачів суму боргу, 3% річних, компенсацію інфляційного знецінення боргу в солідарному порядку.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідачів не в солідарному порядку, а в рівних частках. Комісія банку не відноситься до судових витрат, тому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідачів не підлягає.

Стосовно зустрічного позову він задоволенню не підлягає.

Згідно п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Підставою зустрічного позову зазначені виключно положення Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону України N 3161-IV від 01 грудня 2005 р., який набрав чинності 13 січня 2006 р.

Але на час укладання договору від 01 червня 2013 р. законодавчих підстав для задоволення позову, на які посилається відповідач, не існувало. З врахуванням неприпустимості зворотної дії закону в часі позовні вимоги не ґрунтуються на законі.

Крім того відповідно до змісту п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України його правила не розповсюджуються на підстави визнання договорів недійсним, а зустрічним позов не обґрунтований посиланням на законодавство, що діяло на час укладання договору від 01 червня 2003 р.

З виникненням спору між сторонами у 2012 р. зміст договору між сторонами від 01 червня 2003 р. не змінився, тому немає підстав застосовувати до нього нову редакцію Закону України «Про захист прав споживачів» у порівнянні з тією яка діяла на час укладання договору від 01 червня 2003 р.

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Нікоджитбудсервіс» з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 5746,71 грн. заборгованості в солідарному порядку.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Нікоджитбудсервіс» з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 по 81,20 грн. судового збору з кожного.

У задоволенні решти позовних вимог первісного позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий термін, який обраховується з дня отримання копії цього рішення..

Суддя Д.Г. Губницький

.