Провадження №22-ц/784/2292/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції Батченко О.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Шагай О.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 14 жовтня 2014 року він уклав з ОСОБА_4 договір позики, за умовами якого передав останньому 21000 грн. на строк шість місяців, до 14 квітня 2015 року.

10 листопада 2015 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми позики в строк до 15 листопада 2015 року, яка була останнім проігнорована.

Посилаючись на те, що кошти повернуто не було, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 50 661 грн.80 коп., з яких: 21000 грн. - сума позики; 5511 грн.80 коп. - проценти, розраховані за ставкою Національного банку України та 24150 грн. пені за прострочку виконання зобовязання.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14 жовтня 2014 року в сумі 40 320 грн. 00 коп., з яких: 21 000 грн. - сума позики; 19 320 грн. 00 коп. - пеня та 506 грн.62 коп. судового збору. У задоволенні інших вимог відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, погоджується із рішенням суду, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 14 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений у письмовій формі договір позики, відповідно до якого позикодавець на умовах безвідсоткового користування передав у позику позичальнику грошові кошти в розмірі 21000 грн., а той в свою чергу зобов'язався повернути таку ж саму суму у строк до 14 квітня 2015 року та в порядку визначеному цим договором ( а.с.89-90).

Факт передачі коштів випливає із змісту п.3 Договору, з якого вбачається, що позикодавець надає позику позичальникові готівковими коштами, їх передача підтверджується розпискою останнього.

Порядок повернення позики визначений п.6 цього договору та передбачає готівковий розрахунок та складання на підтвердження даних обставин розписки позикодавця.

На підтвердження факту отримання коштів відповідачем позивачеві надано розписку, оригінал якої наявний в матеріалах справи, зі змісту якої вбачається підтвердження отримання ним у позивача грошових коштів у сумі 21000 грн., на умовах визначених договором позики від 14 жовтня 2014 року ( а.с.91).

Проте, позичальник свої зобов'язання перед позикодавцем щодо повернення позиченої суми, не виконав.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК цього Кодексу.

За приписами ч.1,3 ст.549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума та інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За умовами даного договору, при порушенні позичальником строку повернення позики, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 0.5% від суми не повернутих коштів за кожен день прострочки ( п.9 договору).

Як вбачається із змісту позовної заяви відповідач порушив умови договору, жодної суми на погашення боргу не сплатив, наявність у позивача оригіналу договору та розписки свідчить, що ОСОБА_4 не виконав своїх зобов'язань за договором позики - не повернув взяті у борг кошти у визначений строк. Вказані обставини підтверджуються матеріалами даної справи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми позики та пені.

З врахуванням викладеного, підстав для його скасування в цій частині в силу ст.308 ЦПК України колегія суддів не вбачає.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення процентів позивачем в установленому законом порядку не оскаржене, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається взагалі, так як згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором ( ч.1 ст.1051 ЦК України).

При цьому за змістом ч.2 ст. 1051 ЦК України, при укладенні договору позики в письмовій формі ( крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позивачем, або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК).

Наявність, в даному випадку письмового договору позики, який містить всі істотні умови цього виду договору, надана до нього розписка є підтвердженням отримання грошових коштів відповідачем, а відтак спростовує твердження представника відповідача в суді апеляційної інстанції щодо безгрошовості розписки.

Відповідно до ст.233 ЦК України, правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Проте відповідач будь-яких доказів укладення договору позики під впливом тяжкої для нього обставини та на вкрай невигідних умовах не подавав взагалі, позову щодо недійсності договору з цих підстав не предявляв.

А відтак посилання в апеляційній скарзі на недійсність спірного договору за вказаних підстав не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява до суду надійшла 18 грудня 2015 року. Про дату та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач двічі надавав до суду заяви про відкладення розгляду справи. У заяві від 04 квітня 2016 року відповідач просив перенести розгляд справи на більш пізніший час, а саме до осені, в звязку з його відсутністю на території України.

Суд першої інстанції виходячи з того, що матеріали цивільної справи не містять відомостей про поважність причин неявки в судове засідання відповідача та за наявності наданих відповідачем документів дійшов вірного висновку про можливість розгляду справи у порядку заочного провадження, оскільки відкладення розгляду справи на значний період буде порушувати принцип ефективності судового процесу, направленого на недопущення затягування розгляду справи.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу у порядку заочного провадження не заслуговують на увагу та на висновки суду не впливають.

Проте, задовольняючи частково позовні вимоги та вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд помилково стягнув з відповідача судовий збір у повному розмірі, який було сплачено позивачем при зверненні до суду, тоді як в силу ч.1 ст.88 ЦПК України судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В звязку з чим рішення суду в цій частині необхідно змінити відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Згідно ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 належить стягнути судовий збір у розмірі 403 грн. 20 коп. судового збору.

Керуючись статтями 303, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 403 (чотириста три грн.) грн.20 коп. судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: