Справа № 348/1377/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2250/2016
Головуючий у 1 інстанції Флоряк Д.В. Д. В.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання недійсним пункту договору лізингу, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на рішення Надвірнянського районного суду від 27 вересня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 25.05.2016 року між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу, предметом якого був трактор марки Булат ДФ 401. Також представник відповідача запропонувала позивачеві написати заяву про надання міні трактора марки ДТЗ-244.4, 2013 року випуску за ціною 50 000 грн. і саме цей міні трактор мав бути зарезервований за позивачем та переданий йому, а не той, який вказаний у договорі.

Того ж дня ОСОБА_2 сплатив 20000 грн. на запропонований рахунок. Після підписання і вивчення змісту договору позивач з'ясував, що сплачені кошти йому не повернуть та можливості розірвати договір у нього немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача.

Оскільки він не отримав у встановлений угодою термін предмету лізингу і зазначеним договором не передбачена можливість розірвання договору, тому вважає, що це порушує його права як споживача.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 27 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано п. 12.1 договору фінансового лізингу №003899 від 25.05.2016 року недійсним.

Розірвано договір фінансового лізингу №003899 від 25.05.2016 року, укладеного між ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_2.

Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_2 20000 грн. сплачених коштів, 551,20 грн. сплаченого судового збору та 1000 грн. за надання правової допомоги.

ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на рішення суду подано апеляційну скаргу, в якій апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апелянт не погоджується з висновком суду, що п.12.1 договору фінансового лізингу створює дисбаланс прав сторін договору. Суд не врахував, що цей пункт застосовується тільки в разі односторонньої відмови від договору саме позивачем.

Суд вважає, що в договорі відсутня санкція за дострокове розірвання договору лізингодавцем, що порушує права лізингоодержувача. Проте в договорі відсутнє право лізингодавця в односторонньому порядку не виконувати взяті на себе зобов'язання.

Апелянт також вказав, що спеціальним законом, який регулює порядок надання фінансових послуг є Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Цей закон визначає, що Закон України «Про захист прав споживачів», на який посилається суд першої інстанції жодним чином не регулює фінансові послуги.

Суд вказав у рішенні, що договір є несправедливим, проте не зазначив, які саме пункти договору порушують законодавство.

Крім того, висновок суду про те, що даний договір підлягає нотаріальному посвідченню є безпідставним, оскільки в момент підписання договору фінансового лізингу транспортний засіб в оренду ще не передається. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 Глави 58 ЦК України. А згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу повинен бути укладений у письмовій формі.

Також апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» витрат на правову допомогу, оскільки в порушення вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» позивач не надав розрахунку часу та обсягу наданих послуг.

З наведених підстав апелянт просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У судове засідання апеляційного суду належним чином повідомлені сторони не з'явилися.

Вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним п.12.1 договору фінансового лізингу, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення на користь позивача 20 000 грн. сплачених коштів, суд першої інстанції виходив з того, що п.12.1 договору порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем за надання послуг, у разі розірвання договору останнім. Водночас при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що призводить до дисбалансу договірних умов. Крім того, в спірному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та розширені права лізингодавця.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками місцевого суду з наступних підстав.

Встановлено, що 25.05.2016 року ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» уклали договір фінансового лізингу №003899, за умовами якого товариство взяло на себе зобов'язання придбати у власність транспортний засіб марки Булат ДФ 404 та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору, за цим договором становить 7936,51 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору. На дату укладення договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 200 000 грн з ПДВ (а.с.7-12,14).

Відповідно до п.1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів, з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

Встановлено, що 25.05.2016 року позивач сплатив на користь відповідача кошти у сумі 20 000 грн, призначення яких в квитанції № зазначено як платіж згідно договору фінансового лізингу від 25.05.2016 року (а.с.16).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 просив визнати недійсним п.12.1 договору фінансового лізингу, стягнути з відповідача 20 000 грн., оплачених на виконання договору та розірвати даний договір.

Згідно п.12.1. договору лізингу лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

Суд першої інстанції при вирішенні позовної вимоги про визнання недійсним п.12.1 договору на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обгрунтованого висновку про те, що зміст п.12.1 призводить до дисбалансу договірних умов, оскільки передбачає право лізингодавця не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім, при цьому не передбачає жодних санкцій щодо лізингодавця при обставинах розірвання договору з ініціативи лізингодавця.

Водночас, вирішуючи спір в частині позовної вимоги про розірвання договору та стягнення з відповідача 20 000 грн., сплачених позивачем на виконання умов договору, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку.

Зокрема, порядок розірвання договорів визначено статтею 651 ЦК України, відповідно до якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як вбачається із змісту позовної заяви, така не містить посилань позивача на обставини істотного порушення відповідачем умов договору в розумінні ст.651 ЦК України, як на підставу розірвання договору. У матеріалах справи також відсутні і докази з цього приводу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в цій частині, суд першої інстанції не навів жодних підстав для задоволення такої вимоги.

Аналогічно не можна визнати обґрунтованим і висновок суду щодо стягнення з відповідача 20000грн.

Так статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки визнання недійсним правочину.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В спірному випадку, позивач звернувся до суду із вимогою визнати недійсним лише окремого пункту договору, тобто частину.

Відповідно до ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином, визнання судом недійсним п.12.1 договору не тягне за собою правового наслідку недійсності правочину в цілому. Тому слід вважати, що при умові визнання недійсним лише окремого пункту договору відсутня правова підстава для застосування положень ст.216 ЦК України щодо повернення відповідачем коштів, одержаних на виконання правочину.

Висновок суду щодо визнання правочину нікчемним, в даному випадку, не можна вважати обґрунтованим, оскільки такої підстави позову не вказував ОСОБА_2

Із врахуванням вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 20 000 грн. та розірвання договору фінансового лізингу від 25.05.2016 року підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» задоволити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 27 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання недійсним пункту договору лізингу, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів задоволити частково.

Визнати п. 12.1 договору фінансового лізингу № 003899 від 25.05.2016 року укладеного між ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_2 недійсним.

В решті вимог позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.