27.04.2016 Єдиний унікальний № 371/107/16-ц
Провадження № 2/371/128/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Капшук Л.О.,

за участі:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

з секретарем Січкаренко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному сумісному майні,

У С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що перебував з відповідачем у шлюбі з 17 травня 2013 року по 08 травня 2015 року. Під час шлюбу було набуто у власність майно, що належить на праві спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу з відповідачем виникли суперечки щодо прав володіння, користування та розпорядження частиною спільного майна. Зокрема, предметом спору з відповідачем став транспортний засіб - автомобіль марки «Hyundai Getz», який був придбаний в період шлюбу та зареєстрований на ім'я відповідача. Вказаним автомобілем відповідач користується одноосібно, у неї перебувають реєстраційні документи на автомобіль. За взаємною згодою вони не можуть користуватись автомобілем, оскільки відповідач не визнає його права на вказане майно. В зв'язку з цим він бажає припинити право спільної сумісної власності на автомобіль. Оскільки він зареєстрований на відповідача, просить стягнути з неї грошову компенсацію вартості належної йому частки у вказаному майні. Вартість частки визначив в розмірі 94480 грн., який розрахований з ринкової вартості автомобіля в розмірі 188960 грн. Просив в судовому порядку стягнути з відповідача грошову компенсацію належної йому 1/2 частки у праві власності на автомобіль «Hyundai Getz», після сплати компенсації припинити його право на частку у спільній сумісній власності.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та пояснив суду, що проживав з відповідачем однією сім'єю з серпня 2012 року. У матері відповідача був автомобіль марки «Богдан», який придбавався за кредитні кошти і яким фактично володіла відповідач. Для остаточного погашення кредиту він надавав власні кошти в сумі 40000 грн. Згодом мати відповідача продала даний автомобіль і кошти в сумі 61000 грн. передала дочці для придбання автомобіля. До вказаної суми коштів він доклав близько 100000 грн. власних коштів та коштів своїх батьків, за які і був придбаний спірний автомобіль. Автомобіль весь час перебував у користуванні дружини, він мав інший автомобіль, спірним автомобілем ніколи не користувався. Вважає вказане майно спільною сумісною власністю з тих підстав, що воно придбане в період шлюбу з відповідачем. Заперечив ті обставини, що в період шлюбу та після його розірвання з відповідачем виникали спори щодо користування чи володіння автомобілем. До часу звернення з позовом відповідачу про наміри щодо поділу автомобіля не повідомляв. Розмір грошової компенсації, яку бажає отримати, визначив шляхом проведення експертної оцінки середньоринкової вартості аналогічного автомобіля.

Відповідач позов не визнала. Суду пояснила, що автомобіль марки «Hyundai Getz» був придбаний за кошти її та її матері, які були виручені від продажу автомобіля марки «Богдан». Після продажу автомобіля мати передала їй кошти в сумі 61000 грн., до вказаної суми вони з позивачем доклали 8000 грн. і придбали для неї спірний автомобіль. Автомобіль був придбаний саме для неї, позивач мав у користуванні інші автомобілі, один з яких зареєстрував на своїх рідних. Спірним автомобілем позивач ніколи не користувався, автомобіль не придбавався для потреб сім'ї. Вважає вказане майно особистою власністю. При розірванні шлюбу спору щодо поділу майна не виникало, вона продовжувала користуватись придбаним для неї автомобілем, позивач жодного разу не виявляв бажання користуватись вказаним майном. Усвідомлюючи, що майно належить лише їй, вона розпорядилась ним шляхом продажу.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статті 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ.

Поширення цього правового режиму на кожну набуту у шлюбі річ (презумпція права спільної сумісної власності) існує доти, доки у суді не доведено інше кимось із подружжя.

Позивач заявлені вимоги мотивував тими обставинами, що придбане в період шлюбу майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки у вказаному майні є рівними, він бажає виділу своєї частки шляхом стягнення грошової компенсації, виходячи з положень статті 364 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Судом встановлені наступні обставини.

Сторони перебували у шлюбі з 17 травня 2013 року по 08 травня 2015 року.

12 червня 2014 року на ім'я відповідача було зареєстровано автомобіль марки «Hyundai Getz», 2008 року випуску, держаний номер НОМЕР_1.

Дані обставини підтверджені свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2, свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_3, виданими відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області відповідно 17 травня 2013 року та 08 травня 2015 року, довідкою адміністратора територіального сервісного центру 3242 № 35 від 28 січня 2016 року, та не заперечуються сторонами.

Згідно наданої відповідачем довідки-рахунку № 504136 від 12 червня 2014 року вартість автомобіля на час його придбання складала 69000 грн.

05 березня 2016 року відповідач розпорядилась зареєстрованим на неї автомобілем шляхом продажу. Дана обставина підтверджена договором купівлі-продажу транспортного засобу № 1817, оформленим 05 березня 2016 року в територіальному сервісному центрі МВС 3246.

При вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя важливим є врахування положень про майно, що є особистою приватною власністю подружжя.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна,

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття),

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15.

Згідно положень ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В судовому засіданні встановлено, що джерелом набуття спірного майна у виді транспортного засобу не були спільні сумісні кошти сторін як подружжя чи їх спільна праця. Майно було придбане хоч і під час перебування в шлюбі, але не внаслідок праці подружжя, не за рахунок трудових доходів сторін.

Встановлено, що у придбання автомобіля вкладені кошти матері відповідача ОСОБА_3 в розмірі 61000 грн., виручені від продажу автомобіля марки «Богдан», та спільні кошти подружжя в розмірі 8000 грн. Такі обставини зазначені відповідачем та не спростовані позивачем.

Шлюб, як правило, передбачає придбання майна для потреб сім'ї, проте спірний автомобіль не слугував спільним потребам сім'ї.

В судовому засіданні встановлено, що автомобіль не передавався в спільне користування сім'ї. Автомобіль придбавався безпосередньо для відповідача, ним ніколи не користувався позивач, він мав у користуванні інший автомобіль. Під час шлюбу та після його розірвання спору щодо користування чи володіння спірним автомобілем між сторонами не виникало, не виникало питання щодо поділу цього майна. Відповідач продовжувала користуватись придбаним для неї автомобілем, позивач жодного разу не виявляв бажання користуватись даним майном.

Вказані обставини наведені сторонами та є встановленими.

Суд дійшов висновку, що джерелом набуття спірного майна у виді транспортного засобу не були спільні сумісні кошти сторін як подружжя чи їх спільна праця, таке майно не було предметом спільного користування, відповідач придбала його для свого користування і ним сама користувалася, тому воно не має статусу спільного сумісного майна подружжя та є особистою приватною власністю відповідача.

Факт внесення у придбання автомобіля спільних коштів подружжя в сумі 8000 грн. не змінює статусу вказаного майна як такого, що належить одному з подружжя на праві особистої приватної власності.

Згідно положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені.

Позивачем не доведено вимог про поділ майна подружжя, оскільки не доведено статусу спірного майна як такого, що належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Посилання позивача на ті обставини, що придбане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя з підстав придбання в період шлюбу не ґрунтуються на вимогах закону.

Наведені позивачем обставини щодо внесення на погашення кредиту матір'ю відповідача ОСОБА_3 коштів у сумі близько 40000 грн. не підтверджені доказами та не спростовують встановлених судом фактів.

Обставини щодо внесення позивачем у придбання спірного автомобіля власних коштів у сумі близько 100000 грн. не підтверджені жодними доказами та спростовуються наданою відповідачем довідкою-рахунком, зі змісту якої вбачається, що вартість придбаного під час шлюбу майна складала 69000 грн.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Об'єктивні та переконливі докази придбання спірного автомобіля за рахунок спільних коштів з позивачем, у матеріалах справи відсутні, тому цей транспортний засіб суд не може віднести до об'єкту спільної сумісної власності подружжя.

На підставі викладеного, ст.ст. 57, 59, 60, 69, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 319, 364 Цивільного кодексу України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57- 60, 64, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 256, 259, 294, 296, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному сумісному майні залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя підпис Л.О. Капшук

Згідно з оригіналом

Суддя Л.О. Капшук