Провадження № 2/761/1223/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Анісковець Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

В серпні 2015р. позивач ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 1), в якому просив суд: стягнути з відповідача 1 на свою користь 17288000,0 грн. - суму боргу за договором позики та судові витрати у справі.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10 березня 2011р. між ним та відповідачем 1 було укладено договір позики, в розмірі 800000,0 дол. США, що підтверджується розпискою написаною власноручно відповідачем. Відповідач зобов'язувався повернути позику в строк до 10 березня 2014р. Однак отримані грошові кошти по теперішній час в добровільному порядку та у повному обсязі не повернув.

15 березня 2014р. між ним та відповідачем 1 було укладено договір про внесення змін і доповнень в установлені строки повернення боргу. Повернення боргу було відстрочено до 10 березня 2015р. Проте, після зазначеного строку відповідач 1 борг не повернув, врегулювання спору в позасудовому порядку неможливо. Факт неповернення усієї суми позики підтверджує наявність у позивача оригіналу розписки. У зв'язку з недобросовісною поведінкою відповідача 1 та тривалим ухиленням його від обов'язку повернути грошові кошти, він вимушений звернутися до суду за захистом порушених прав та законних інтересів.

В процесі розгляду справи представником позивача було уточнено позовні вимоги, а саме в частині того, що на момент отримання грошових коштів в борг відповідач 1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, оскільки стороні позивача стало відомо, що грошові кошти отримані за договором позики були витрачені відповідачем 1 в інтересах родини на купівлю рухомого та нерухомого майна, і з урахуванням того, що відповідач 1 брав позику перебуваючи у шлюбі, за згодою дружини ОСОБА_3, яку судом було залучено до участі у справі, в якості співвідповідача (далі по тексту - відповідач 2) на підставі ст. 33 ЦПК України.

Позивач вважає, що дружина відповідача 1 є співвідповідачкою та несе солідарну відповідальність за зобов'язаннями свого чоловіка - відповідача 1, а тому позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 на його користь борг за договором позики в розмірі 17288000,0 грн. та судовий збір в розмірі 3654,0 грн.

25 липня 2016р. стороною позивача було подано заяву про зменшення позову, в якій сторона позивача просила суд: стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 на свою користь борг за договором позики у розмірі 19353790,56 грн., а також понесені судові витрати, які складаються з судового збору.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданих заяв про уточнення та зменшення позову, просила суд позов задовольнити.

Відповідач 1 та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували посилаючись на те, що договір позики укладався в інтересах сім'ї, а тому відповідачі 1, 2 повинні бути солідарними боржниками за договором позики.

Допитаний в якості свідка - відповідач 1 пояснив, що він утримував сім'ю один. Дружина з часу перебування у шлюбі жодного дня не працювала. Гроші він позичив у позивача для покупки земельної ділянки. Проте частина грошових коштів витратилась на задоволення потреб дружини. На позичені гроші вони з дружиною купили два автомобілі. У березні 2011р. автомобіль марки «Мерседес-Бенц», а в березні 2013р. автомобіль марки «Бентлі Континенталь». В день закінчення строку повернення позики, він не віддав позивачу кошти через матеріальні труднощі. Розписка про отримання ним коштів знаходиться у позивача. Договір про продовження строку повернення грошей він складав в присутності відповідача 2. Саме відповідач 2 переконувала відповідача 1 на позику грошей.

Представник відповідача 2, проти позову в судовому засіданні заперечував, зазначивши, що майно, яке було зазначене відповідачем 1, і на думку останнього придбане за договором позики, було придбано під час перебування в шлюбі відповідачів 1, 2. Своєї згоди в установленому законом порядку на укладення договору позики відповідач 2 не надавав відповідачу 1, а тому не може нести солідарну відповідальність з ним.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що перебуває з відповідачем 1 у трудових відносинах, так як працює в його ресторані. Вона працювала в ресторані в той час, коли відбулась зустріч позивача та відповідача 1 щодо повернення позики, відносини у них були довірливі. Їй відомо, що відповідачу 1 належить лише половина ресторану.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що відповідачі 1, 2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2016р. по справі № № 759/6963/15-ц.

Судом встановлено, що 10 березня 2011р. відповідачем 1 було складено розписку про отримання в борг від позивача грошові кошти в розмірі 800 000,0 дол. США., які зобов'язувався повернути в строк до 10 березня 2014р.

Також між позивачем та відповідачем 1, 15 березня 2014р. було укладено договір про внесення змін і доповнень у встановленні строку повернення боргу та підтвердження зобов'язань за договором позики від 10 березня 2011р. Даним договором було продовжено термін повернення коштів до 15 березня 2015р. (а.с.16-18).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідач 1 не заперечував факту укладення договору позики, у вигляді боргової розписки, і отримання в борг від позивача грошових коштів у сумі 800000,0 дол. США.

Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

В судовому засіданні представник відповідача 2 пояснив, що під час написання відповідачем 1 розписки на отримання грошових коштів, письмової згоди від відповідача 2 не було.

Наявна в матеріалах справи нотаріально посвідчена заява відповідача 2 від 19 вересня 2013р. підтверджує лише згоду останньої на купівлю та передачу в іпотеку та укладення її чоловіком або його довіреною особою попередніх договорів, договорів купівлі-продажу, договорів оренди, договорів міни, договорів іпотеки, договорів застави, договорів про внесення змін і доповнень, договорів про розірвання згаданих вище договорів, будь - якого рухомого та нерухомого майна, в тому числі будь-якого обладнання на умовах та за ціною на його розсуд (а.с.67).

Крім цього, як вбачається з дати згаданої вище заяви, така була вчинена після укладення договору позики від 10 березня 2011р., а з її змісту не вбачається згоди на укладення такого правочину, як договір позики. Таким чином, твердження відповідача 1 про згоду дружини на укладення договору позики є надуманими і судом до уваги не приймаються.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що хоча отримані відповідачем 1 грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, однак відповідачем 2 не було надано письмової згоди на укладення договору позики (розписки), а тому, у відповідача 2 не виникло жодних боргових зобов'язань перед позивачем.

Вказана позиція висловлена в правових висновках Верховного Суду України, в постанові від 20 лютого 2013р. по справі № 6-163цс12, щодо не надання у письмовій формі згоди на укладення договору позики.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що відповідачем 1 було повернуто позивачу грошові кошти у сумі 20000,0 дол. США, решта коштів за договором позики повернута не була.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що з урахуванням тих обставин, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи, щодо надання згоди відповідачем 2 на укладення договору позики, а тому суд вважає, що зобов'язання перед позивачем, які передбачені ст. 1049 ЦК України виникли лише у відповідача 1.

Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача 1 за договором позики від 10 березня 2011р. підлягає до стягнення грошові кошти в розмірі 19353790,56 грн. (780000,0 дол. США х 24,812552 грн. - офіційний курс НБУ дол. США до гривні) на користь позивача.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3929,6 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 525, 526, 549, 610 - 612, 625, 627, 638, 1046, 1048, 1050 ЦК України, ст. 65, 73 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 10 березня 2011р. у розмірі 19353790 /дев'ятнадцять мільйонів триста п'ятдесят три тисячі сімсот дев'яносто/ грн. 56 коп.; судовий збір у розмірі 3929 /три тисячі дев'ятсот двадцять дев'ять/ грн. 60 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: