Номер провадження: 22-ц/785/896/16
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Погорєлової С.О.,

з участю секретаря судового засідання - Лопотана В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою представника Одеської міської ради - Бондаренка Ігоря Олеговича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2011 року,

встановила :

У листопаді 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, у якому просять визнати за ними право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару, площею 340,9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, відповідно за кожним з позивачів.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що 17.12.2010 року між ними та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення кафе-бару, площею 340,9 кв.м., АДРЕСА_1, згідно умов якого ОСОБА_6 зобов'язався продати позивачам вказане приміщення, а позивачі - сплатити на день продажу еквівалент 30000, 00 доларів США по курсу НБУ. Попереднім договором було визначено всі істотні умови договору купівлі-продажу та встановлено кінцевий термін його укладення - не пізніше 17.03.2011 року. На підтвердження дійсності намірів сторін, позивачі передали, а відповідач отримав суму, еквівалентну 15000,00 доларів США, а саме120000,00 грн. в рахунок майбутньої угоди купівлі-продажу. Відповідач ухилявся від укладення договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим позивачі вимушені були звернутися до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару, площею 340,9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відповідно за кожним.

Не погоджуючись з рішенням суду представник особи, яка не брала участь у справі - Одеської міської ради Бондаренко І.О. подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Бондаренко І.О. мотивував свої вимоги тим, що визнання за позивачами права власності на фактично самочинно збудоване нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, що перебуває у власності територіальної громади м. Одеси та користувачем якої на даний час є Одеський національний політехнічний університет, порушує права останньої в особі Одеської міської ради, як особи, що здійснює повноваження власника цієї землі, зокрема, право користування і розпорядження. Крім того зазначив, що визнання права власності на нерухомість обмежує виключні повноваження Одеської міської ради щодо розпорядження комунальною землею, адже внаслідок такого судового рішення Одеська міська рада фактично позбавляється можливості користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, на які знаходиться така нерухомість, а ця земельна ділянка знаходиться у неправомірному володінні інших осіб. Також представник Одеської міської ради вказує на те, що районним судом при винесенні оскаржуваного рішення не було взято до уваги факт відсутності права власності у відповідача, а також про наявний спір відносно спірного об'єкта нерухомого майна, який вирішувався у цьому ж суді. Бондаренко І.О. вважає, що судом не враховано, що визнання договору дійсним (ч. 2 ст. 220 ЦК України) та визнання права власності (п. 1 ч. 2 ст. 16, ст. 392 ЦК України) є різними способами захисту прав судом, і взагалі це є різні предмети спору і категорії справ, при цьому у судовому рішенні, яке оскаржується, немає жодного посилання на норми матеріального права, які регулюють визнання права власності на майно, у тому числі нерухоме, у судовому порядку та зазначає, що визнання права власності у даній справі є неналежним способом захисту та його застосування судом є необґрунтованим і суперечить закону та правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні/

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_3, виходив із того, що між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення кафе-бару та відбулося його часткове виконання. Незважаючи на ухилення однієї з сторін від нотаріального посвідчення цього договору, районний суд з посиланням на ч. 2 ст. 220 ЦК України, дійшов до висновку, що є всі підстави визнати такий договір дійсним та визнати за позивачами право власності в рівних частках на вказане нерухоме майно.

З такими висновками суду погодитись не можна оскільки вони не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17.12.2010 року між ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення кафе-бару, площею 340,9 кв.м., АДРЕСА_1 (а.с.16-17).

Згідно умов цього договору, ОСОБА_6 зобов'язався продати позивачам вказане приміщення, а позивачі - сплатити на день продажу еквівалент 30000,00 доларів США по курсу НБУ. Попереднім договором було визначено всі істотні умови договору купівлі-продажу та встановлено кінцевий термін його укладення - не пізніше 17.03.2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір лише встановлює обов'язок сторін укласти основний договір протягом певного строку і на певних умовах. При цьому, якщо одна із сторін попереднього договору необґрунтовано ухилилась від укладання основного договору, єдиним наслідком такого ухилення закон передбачає відшкодування цією стороною іншій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Посилання районного суду на норму права про визнання договору дійсним (ч. 2 ст. 220 ЦК України) колегія суддів вважає помилковим, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який міг бути визнаний дійсним (основний договір), так і не був укладений сторонами спору.

Крім того, у разі укладання такого договору сторонами, необхідною умовою визнання його дійсним є ухилення однієї із сторін від його нотаріального посвідчення, але позивачами не доведений той факт, що відповідач якимось чином ухилявся від нотаріального посвідчення договору. Зокрема, не доведено, у чому саме виразилася дії (або бездіяльність) відповідача щодо ухилення від нотаріального посвідчення, і якими доказами підтверджується факт такого ухилення.

Колегія суддів зазначає, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить лише висновки про визнання договору купівлі-продажу дійсним, проте у резолютивній частині суд визнає за позивачами право власності на нерухоме майно, тобто районним судом не враховано, що визнання договору дійсним (ч. 2 ст. 220 ЦК України) та визнання права власності (п. 1 ч. 2 ст. 16, ст. 392 ЦК України) є різними способами захисту прав судом, і це є різні предмети спору. При цьому у судовому рішенні, відсутні посилання на норми матеріального права, які регулюють визнання права власності на майно, у тому числі нерухоме, у судовому порядку.

При ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано та не надано належної правової оцінки тому, що відповідач не був власником спірного нерухомого майна.

Крім того, з січня 2010 року до 18 жовтня 2012 року в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до Одеської міської ради, за участю третьої особи Одеського Національного Політехнічного Університету про визнання права власності на спірний об'єкт нерухомого майна.

Рішенням Приморського районного суду від 18.10.12 року позов ОСОБА_6 задоволено, визнано за останнім право власності на нежитлове приміщення кафе-бару в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 340,9 кв.м., що зображено в технічному паспорті від 26.11.2009 р.

Однак вищезазначене рішення Приморського районного суду м. Одеси було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.03.2013 року.

З вищезазначеного вбачається, що Приморським районним судом м. Одеси при ухваленні рішення від 16.12.2011 року не було взято до уваги факт відсутності права власності у відповідача, а також про наявний спір відносно спірного об'єкта нерухомого майна, який вирішувався у цьому ж суді.

Також колегія суддів зазначає, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.03.2013 року встановлено, що спірний об'єкт нерухомого майна є самочинно збудований, оскільки питання надання дозволу на використання земельної ділянки та збереження об'єкту самочинного будівництва належить виключно до компетенції Одеської міської ради, після вилучення цієї земельної ділянки з користування ОНПУ. Однак, апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що ОСОБА_6 звертався Одеської міської ради щодо виділення ділянки та можливості збереження самочинного будівництва - кафе-бару. Більш того, приймаючи рішення про присвоєння кафе-бару іншої адреси, суд порушив чинні на той час вимоги «Положення про районну адміністрацію Одеської міської ради», оскільки вирішення такого питання було виключною компетенцією районної адміністрації.

Крім того, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Натомість суд взагалі не досліджував питання, чи було зареєстроване право власності відповідача на спірне нерухоме майно, та не послався на дані Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Колегія суддів вважає помилковим висновок районного суду про те, що право власності ОСОБА_6 на спірне приміщення кафе-бару підтверджено технічним паспортом з огляду на наступне.

На час ухвалення судом оскарженого рішення було чинним Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5. У додатку 2 до положення наведений перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, серед яких технічний паспорт не зазначений. При цьому вказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Отже, суд зробив необґрунтований висновок про підтвердження права власності на підставі документа, який за чинним на час ухвалення оскарженого рішення законодавством не вважався правовстановлювальним, тому не міг підтвердити право власності відповідача.

Крім того, колегія суддів дійшла до висновку, що визнання права власності у даній справі є неналежним способом захисту та його застосування судом першої інстанції є необґрунтованим і суперечить не закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, вже на момент подання позову особа повинна мати статус власника майна. Визнання права власності - це спосіб підтвердження у судовому порядку вже існуючого права, а не спосіб створення нового суб'єкта права власності.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за вказаною нормою права, на підставі якої суд задовольнив позов, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лиш власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в ухвалі від 18.02.2015 року у справі № 6-244цс14.

На момент пред'явлення позову позивачі не були власниками спірного нерухомого майна, тому їх вимоги про визнання права власності були необґрунтованими та такими, що не могли бути задоволеними та спосіб судового захисту прав був обраний ними неправильно.

Представником ОСОБА_3 - ОСОБА_8 подане клопотання про закриття апеляційного провадження, яке останній мотивує тим, що оскаржуваним рішенням не вирішувались питання про права та обов'язки Одеської міської ради, а відповідно і право на апеляційне оскарження даного судового рішення Одеська міська рада не має. Крім того, на думку ОСОБА_8, з урахуванням вимог ч.3 ст. 297 ЦПК України, апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради, поданою 07.12.2015 року, на рішення суду від 16.12.2011 року було відкрито помилково, тому підлягає закриттю, оскільки процесуальна норма ч.3 ст. 297 ЦПК України не передбачає можливості розгляду апеляційної скарги органу місцевого самоврядування, яка подана після набрання чинності змін до ЦПК України Законом України №4176-VI від 20.12.2011 року.

Колегія суддів вважає, що доводи клопотання є не обґрунтованими та не можуть бути задоволені з виходячи з наступного.

Діючим Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено такої підстави для закриття апеляційного провадження, як помилкове його відкриття.

Крім того, оскаржуваним судовим рішенням порушено права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради з огляду на таке.

Спірне самочинно збудоване нерухоме майно, на яке суд визнав за позивачами право власності, знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у власності територіальної громади м. Одеси (комунальна власність). Повноваження власника щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою здійснює Одеська міська рада. Користувачем вказаної земельної ділянки на даний час є Одеський національний політехнічний університет на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 22.01.1959 року за № 45 «Про закріплення земельних ділянок у зв'язку з передачею будівель та про відведення земельних ділянок під будівництво державним організаціям». Відповідно до вказаного рішення за Одеським політехнічним інститутом (який є правонаступником Одеського національного політехнічного університету) закріплені дві земельні ділянки - площею 3,37 га по АДРЕСА_2 та 2,03 га по АДРЕСА_3 Саме на земельній ділянці за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_2 розташовано фактично самочинно збудоване нерухоме майно, на яке судовим рішенням за позивачами визнано право власності.

Згідно з ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною основою місцевого самоврядування, крім іншого, є земля, що перебуває у власності відповідної територіальної громади. Відповідно до ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно з ч. 1, п. «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власності. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Визнання за позивачами права власності на фактично самочинно збудоване нерухоме майно, розташоване на комунальній землі, порушує права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, як особи, що здійснює повноваження власника цієї землі, зокрема право користування і розпорядження. Крім того, визнання права власності на нерухомість обмежує виключні повноваження Одеської міської ради щодо розпорядження комунальною землею, адже внаслідок такого судового рішення Одеська міська рада фактично позбавляється можливості користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, на які знаходиться така нерухомість, а ця земельна ділянка знаходиться у неправомірному володінні інших осіб.

Таким чином всі вимоги, що заявлені позивачами до відповідача стосовно спірного майна спростовуються наявністю у спірного майна іншого власника - територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, якого судом першої інстанції в якості співвідповідача до справи не залучено, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позову.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушення норм матеріального та процесуального права, на підставі п.п. 1,3,4 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Одеської міської ради - Бондаренка Ігоря Олеговича - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2011 року - скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М. Таварткіладзе

С.О.Погорєлова