У Х В А Л А

21 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Укрпрофтур» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 513 грн 50 коп., в решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 5 листопада 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ПАТ «Укрпрофтур» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 липня 2014 року по 31 липня 2014 року у розмірі 26 тис. 713 грн 58 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Укрпрофтур» задоволено. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 5 листопада 2015 року скасовано та залишено в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року.

У липні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_5, із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частин першої та другої статті 117 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня, 25 вересня та 2 грудня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У справі, яка переглядається, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції й залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, виходив з того, що оскільки відповідач не виплатив позивачу належні йому суми у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, то з нього на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд першої інстанції, керуючись положеннями частини другої статті 117 КЗпП України та встановивши, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_4 про стягнення сум, невиплачених при звільненні, задоволено частково, визначив розмір відшкодування за час затримки із врахуванням принципу співмірності.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня, 25 вересня та 2 грудня 2015 року, наданих на підтвердження підстави для подання заяви про перегляд судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, суд касаційної інстанції зазначив, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України, усуваючи розбіжності у застосуванні зазначених заявником норм матеріального права у подібних правовідносинах, у постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-54цс11) вже сформував правовий висновок, згідно з яким положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 2 березня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року (справа № 6-54цс11).

У поданій заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_5, не навів мотивів, які б давали право суду відступити від правового висновку, викладеного у зазначеній постанові Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за заявою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко