АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №635/278/16-ц Головуючий суддя І інстанції Шинкарчук Я. А.
Провадження № 22-ц/790/4492/16 Суддя доповідач Овсяннікова А.І.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Бездітко В.М., Коровіна С.Г.

при секретарі Дашковської Н.К.

розглянувши у відкритомусудовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позову зазначає, що вона людина похилого віку, залишилася проживати одна, часто хворіє і потребує стороннього догляду.

На початку січня 2011 року ОСОБА_2 запропонувала свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, утриманням домоволодіння в належному стані. Замість цього відповідачка попросила відписати їй будинок з господарськими спорудами за адресою по вул. Артемівський, буд. №10 в м. Мерефі Харківського району Харківської області.

Вона погодилась і 21 січня 2011 року уклала з відповідачкою у приватного нотаріуса ХМНО договір, тексту якого вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обовязки, про які вони домовилися.

Перші два роки в 2011-2012 роки після укладення договору ОСОБА_2 сумлінно виконувала свої зобовязання. На початку 2013 року відповідачка припинила забезпечувати харчуванням і доглядом. З того часу вона знову залишалась проживати одна і вимушена була звернутися за допомогою до свого онука ОСОБА_3, який погодився доглядати за нею при умові укладення договору довічного утримання.

Під час отримання в БТІ документів на будинок вона дізналася, що фактично між нею і відповідачкою був укладений договір дарування, чого вона не бажала.

Вважає договір дарування удаваним правочином.

Просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Артемівська, буд. №10 та стягнути судові витрати.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що під час підписання умов договору позивачу було розяснено всі умови укладеного договору, в тому числі нотаріусом, а тому вона усвідомлювала всі наслідки, які передбачені спірною угодою.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов та стягнути з ОСОБА_2 кошти за комунальні послуги, починаючи з 21 січня 2011 року по теперішній час.

Зазначає, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану (старече слабоумство) не розуміла, який насправді документ підписувала.

Вважає, що її ввели в оману, адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для неї, оскільки на даний час їй вже забагато років та вона постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню частково.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 21 січня 2011 року ОСОБА_1 здійснено відчуження житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Артемівська, буд.10 шляхом дарування на користь ОСОБА_2 Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, та зареєстровано у реєстрі за №151.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з тих обставин,що підстав для задоволення позову не вбачається.

Погодитись з таким висновком суду не можна.

Згідно із частиною третьою статті 203, 215 ч.1 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній будівлі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15 та відповідно до ст. 3607 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Позивачка є особою похилого віку, яка за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Як зазначили свідки, після смерті чоловіка у 2006 році та інших родичів протягом незначного часу ОСОБА_1П стала нерозсудливою та іноді неадекватно реагує на події.

ОСОБА_1 зазначає, що їй потрібна була допомога, яку обіцяла ОСОБА_2, вона погодилась підписати саме договір довічного утримання.

При цьому ОСОБА_2В, протягом двох років наглядала за нею, надавала допомогу.

Отже, ОСОБА_1 погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою.

Після укладення спірного договору позивачка продовжувала проживати у будинку та не вчиняла дії, які свідчать про подальше небажання користуватись цим житлом та намір відчужити нерухомість. Це є її єдиним житлом.

Укладення договору дарування, тобто, укладення безкоштовного договору на відчуження єдиного житла сторонній особі без надання матеріальної та нематеріальної допомоги з її боку не свідчить про дійсне волевиявлення ОСОБА_1, яка є особою похилого віку та потребує такої допомоги.

Будь-яких доказів, що ОСОБА_2 є родичкою позивачки, не надано.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2В, пояснювала, що ОСОБА_1 сама запропонувала їй подарувати будинок, що і було зроблено. Два роки відносини між ними були хороші, ОСОБА_2 приїжджала до ОСОБА_1, допомагала їй. Відносини погіршилися влітку 2013 року, коли до ОСОБА_1 приїхав ОСОБА_3, вони стали перевіряти договір, ходили до нотаріуса і зясували, що це договір дарування. Однак, протягом трьох років вони позов не предявляли та строк позовної давності сплинув.

Про застосування строків позовної давності відповідачем заявлено не було.

Посилання суду щодо наявності протиріч у позовній заяві та у поясненнях свідків та представників сторін як на підставу для відмови в позові судовою колегією не приймається, оскільки в ході розгляду справи у судовому засіданні встановлюються дійсні обставини по справи та правовідносини, які їх регулюють.

За таких обставин, вважати, що волевиявлення ОСОБА_1 під час укладення нею договору було спрямовано про безоплатну передачу у власність відповідачки будинку, який є її єдиним житлом не можна.

Щодо стягнення з ОСОБА_2 витрат за сплату комунальних послуг, то згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Позовні вимоги щодо стягнення комунальних витрат з 21 січня 2011 року при розгляді справи в суді заявлені не були, а тому не можуть бути предметом апеляційного розгляду.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Артемівська, будинок № 10, укладеного 21 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №151.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1157 грн. 52 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: