АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_2, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_5 підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_2, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на його балансі знаходиться гуртожиток, розташований по вул. Ногінській, 53 у м. Дніпропетровську. З 07 грудня 1998 року в кімнаті № 203 цього гуртожитку зареєстровані відповідачі, але працівниками КП «Жилсервіс-5» ДМР було встановлено факт непроживання їх за місцем реєстрації. За таких обставин позивач просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнати № 203 по вул. Новінській, 53 у м. Дніпропетровську.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2014р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.12.2014р., позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнати № 203 по вул. Ногінській, 53 у м. Дніпропетровську.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2015р. рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2014р. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.12.2014р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2015р. зустрічну позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4до КП «Жилсервіс-5» ДМР, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, третя особа Ленінський районний відділ м. Дніпропетровська Головного управління міграційної служби України про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення та вселення до житлового приміщення, повернуто позивачам за зустрічним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі третя особа - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 14 листопада 2012 року № 53/28 «Про внесення змін до рішення міської ради від 30 травня 2012 року № 35/24 «Про припинення як юридичної особи КП «Жилсервіс-3» та рішень міської ради від 02 березня 2011 року № 16/9, від 25 січня 2012 року № 27/20, від 24 лютого 2010 року № 35/55 стосовно реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств та балансоутримання житлового фонду» позивач у справі - КП «Жилсервіс-5» ДМР є балансоутримувачем гуртожитку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ногінська, 53, що не заперечувалось сторонами по справі.

Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Статтею 72 ЖК Української РСР встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям, шлюб між ними розірвано 17.05.2004р. (т. 1, а.с. 130).

На момент звернення до суду з цим позовом - 06.12.2013 року, у кімнаті № 203, житловою площею 24,0 кв.м, гуртожитку були зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та її син ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 10).

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2014р., яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2014 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були зняті з реєстрації (т. 2, а.с. 102). Однак, вказані рішення у подальшому були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2015року, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для звернення до суду з даним позовом, було те і на зазначене посилався позивач, що відповідачі понад шість місяців не проживають у спірному житловому приміщенні.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 01.04.2015р., скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій зазначав, що матеріали справи не містять доказів не проживання відповідачів у спірній кімнаті понад шість місяців (належним чином складені акти тощо).

Колегією суддів встановлено, що під час нового розгляду справи у суді першої інстанції позивачем, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надано жодних письмових доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів у спірній кімнаті понад шість місяців (належним чином складені акти тощо).

Натомість, вимоги позивача спростовані у судовому засіданні наявними письмовими доказами та показами осіб допитаних в якості свідків.

Так, відповідно до довідки від 20.10.2014р., виданої позивачем КП «Жилсервіс-5» ДМР - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживають та зареєстровані з 07.12.1998р. у квартирі за адресою АДРЕСА_1.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8, яка є сусідкою відповідачів, пояснювала, що відповідачі постійно проживали у даній квартирі до їх примусового виселення на підставі рішення суду у лютому 2015 року. Також свідок зазначала, що ОСОБА_4 є членом ініціативної групи, повязаної з обліком електроенергії у даному будинку. Судом першої інстанції було надано належну оцінку зазначеним доказам та прийнято їх як належні.

Також колегія суддів вважає, що судом вірно та обгрунтовано було надано критичну оцінку показам свідків: ОСОБА_9 (колишній чоловік ОСОБА_2С.) та ОСОБА_10 (подруга ОСОБА_2С.).

Крім цього, на думку колегії суддів факт не проживання відповідачів у спірній кімнаті також спростовується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року, що міститься в матеріалах справи, яке ухвалено за результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа КП «Жилсервіс-5», про усунення перешкод у користуванні кімнатою № 203 у будинку № 53 по вул. Ногінській у м. Дніпропетровську, що також спростовує факт не проживання останніх у спірній кімнаті, оскільки, якби було б навпаки, то були відсутні підстави для звернення з таким позовом о суду.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги, як належний доказ проживання у спірній квартирі сторонніх осіб записку (т.1 а.с.121) та посилання представника позивача на наявність у ОСОБА_4 іншого житла на праві власності, як на підставу у відмові у задоволенні позову, з підстав відсутності у вказаної особи потреби у поліпшенні житлових умов, оскільки не належить до передбачених ЖК Української РСР підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що всупереч ст.ст. 59, 60 ЦПК України позивач не довів належними та допустимими доказами факт не проживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сам по собі факт перебування майна на балансі позивача не є достатньою правовою підставою для висновку про наявність у нього права на звернення з позовом, що стосується житлових прав відповідача.

Так, звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач - КП «Жилсервіс-5» ДМР посилається на те, що він є балансоутримувачем гуртожитку, розташованого за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Ногінська, 53.

Відповідно до п. 1.1 Статуту КП «Жилсервіс-5» ДМР, затвердженого рішенням міської ради від 25.04.2012р. №32/23 (далі Статут), КП «Жилсервіс-5» ДМР є комунальним унітарним комерційним підприємством, створеним відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 26.02.2003р. №35/7 на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська.

За змістом п. 1.3 Статуту КП «Жилсервіс-5» ДМР належить до сфери управління Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, яке виконує функції органу управління господарською діяльністю у межах та обсягах, визначених положенням виконавчого органу, та є представником власника Дніпропетровської міської ради.

Згідно з п. 3.1 Статуту майно комунального підприємства знаходиться у комунальній власності і закріплюється за підприємством на праві господарського відання, а відповідно до п.3.3 Статуту власник майна, закріпленого за підприємством на праві господарського відання, здійснює контроль за належним використанням та збереженням майна безпосереднього або через уповноважений ним орган відповідно до цього Статуту та законодавчих актів України.

Як вбачається з Статуту позивача, він не передбачає будь-яких повноважень щодо розпорядження житловим фондом територіальної громади, що перебуває на його балансі, в тому числі з питань вселення і виселення громадян, зокрема в судовому порядку. За таких обставин, суд доходить висновку, що сам по собі факт перебування майна на балансі позивача на речовому праві, іншому ніж право власності, не є достатньою правовою підставою для висновку про наявність у нього права на позов, що стосується житлових умов відповідачів.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2015р. у справі № 6-12887св15.

Крім того, власником спірного приміщення є Дніпорпетровська міська рада, що підтверджено наступними доказами, що містяться в матеріалах справи: листом від 18.07.2014 року № М-38 (т.1.а.с.134), витягом з реєстру речових прав (т.1.а.с.137), договором дарування (т.1.а.с.188-190).

Також, колегія суддів не погоджується з доводом апеляційної скарги щодо не витребування для огляду у суді першої інстанції справи № 205/10197/13-ц, оскільки, це саме ця справа, що розглядається і яка містить вказаний номер ще при попередніх її розглядах, а матеріали цієї справи безпосередньо і досліджувались судами.

З огляду на недоведеність факту не проживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, а також враховуючи відсутність у позивача права на звернення до суду з вказаним позовом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, у оскаржуваній частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_11