25.05.2016 Єдиний унікальний номер 205/3725/15-ц
справа № 2/205/501/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Шавули В.С.

при секретарі Перцевій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: управління-служба у справах дітей Ленінської районної ради м. Дніпропетровська про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 27 травня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про виселення (а.с.2-3).

В ході розгляду справи до участі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2, також діючу в інтересах інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Управління-службу у справах дітей Ленінської районної ради м. Дніпропетровська.

У обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 13 квітня 2007 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNHDGA00000413, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 43 430,40 доларів США, з кінцевим терміном повернення 10 квітня 2015 року.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 13.04.2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: кватиру №50 в буд. №11 по вул..Шелгунова у м. Дніпропетровську, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування.

На підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 від 13.04.2007 року.

Уточнивши свої позовні вимоги та враховуючи вищевикладене позивач просить суд виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1. Стягнути з співвідповідачів судові витрати.

Позивач в особі свого представника за довіреністю - ОСОБА_5, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду представник надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с.129).

Відповідач - ОСОБА_1, в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду її представник за довіреністю - ОСОБА_6, надав письмову заяву, в якій просить у задоволенні позову відмовити. Позовні вимоги не визнає у повному обсязі (а.с.130).

Співвідповідачка - ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, про що свідчить поштове повідомлення з відміткою про вручення адресату (а.с.125). Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності до суду не надсилала.

Третя особа - управління-служба у справах дітей Ленінської районної ради м. Дніпропетровська в особі свого представника, в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки свого представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без присутності свого представника не надсилав.

У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ст.. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням його виконання.

За змістом ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду справи встановлено, що 13 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNHDGA00000413, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останньому кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу в сумі 40 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору, строком користування кредитними коштами з 13 квітня 2007 року до 10 квітня 2015 року (а.с.5-7).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки квартири № DNHDGA00000413, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.04.1997 року за реєстровим №4-936 (а.с.8-10).

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Оскільки відповідачка взяті на себе зобов'язання не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів, позивач в листопаді 2012 року звертався до суду із позовом по звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054, ч.2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту, є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 від 13.04.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки (а.с. 11-12), яке частково змінено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року (а.с. 14-15).

Достовірно встановлено, що станом на 09 грудня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, 2008 року народження, ОСОБА_4, 2015 року народження(а.с.63).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст.. 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст..36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 Житлового кодексу Української РСР, регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу Української РСР, встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1484цс15), які згідно зі статтею 3607 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка була одержана ОСОБА_1 у власність не за рахунок кредитних коштів, суд не вбачає наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є незаконними, необґрунтованими, безпідставними, а отже не підлягають задоволенню, внаслідок чого відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вирішив, що понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного і керуючись Законом України «Про іпотеку», Законом України «банки і банківську діяльність», постановою Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року, ст. ст. 526, 615, 625, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 209,197,209, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: управління-служба у справах дітей Ленінської районної ради м. Дніпропетровська про виселення, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С. Шавула