Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/892/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Тимченко Л. М.
Доповідач Фомічов С. Є.
РІШЕННЯ

Іменем України

26.04.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Фомічова С.Є.

суддів Гайсюка О.В.

Голованя А.М.

при секретарі - Діманова Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом комунального підприємства «Житлогосп» м. Олександрія Кіровоградської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за отримані комунальні послуги, за апеляційною скаргою комунального підприємства «Житлогосп» м. Олександрія Кіровоградської області на рішення Олександрійського міськрайонного Кіровоградської області від 22 лютого 2016 року і

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року комунальне підприємство «Житлогосп» (далі - КП «Житлогосп») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3,, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за отримані комунальні послуги.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є балансоутримувачем житлових будинків міста та надає населенню послуги по обслуговування будинків та прибудинкових територій, за час з грудня 2010 року між сторонами виникли цивільні права та обов'язки відповідно до встановлених тарифів, що підтверджується наявним особовим рахунком № НОМЕР_1 відповідачі мають заборгованість станом на 31 липня 2015 року в сумі 3 746 грн. 28 коп. за період з грудня 2010 року, згодом збільшивши позовні вимоги просить суд стягнути з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість по квартирній платі в сумі 4 269 грн. 60 коп. станом на 31 січня 2016 року.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2016 року у задоволенні уточнених вимог комунального підприємства «Житлогосп» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості станом на 01 січня 2016 року за надані послуги суми 4 269 грн. 60 коп. відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі КП «Житлогосп», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності рішення фактичним обставинам справи, просили суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник КП «Житлогосп», відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Заслухавши доповідача, відповідача ОСОБА_3, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах встановлених статтею 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

В судовому засіданні встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_1, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 22 грудня 1993 року, є ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Договір про надання послуг між сторонами не укладався, однак відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 за яким відповідачі мають заборгованість станом на 31 липня 2015 року в сумі 3 746 грн. 28 коп. за період з грудня 2010 року.

У лютому 2016 року позивач збільшив позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів заборгованість по квартирній платі в сумі 4 269 грн. 60 коп. станом на 31 січня 2016 року. Відповідачі за вказаною адресою не проживають та не споживають послуги. Сума боргу за розрахунком становить 4 269 грн. 60 коп. за період з грудня 2010 року 31 січня 2016 року включно.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем протягом п'ятирічного строку не було вжито заходів для стягнення заборгованості, про що свідчить відсутність письмових претензій про сплату заборгованості. Звернення до суду 31 серпня 2015 року із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за квартирну плату за період з грудня 2010 року свідчить про сплив строку позовної давності для звернення до суду.

У 2009 році від відповідача надходила заява про відмову від користування послугами. Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_2 між сторонами виникли цивільно-правові відносини за якими КП «Житлогосп» надавались житлово-комунальні послуги. Відповідачі не проживають в квартирі, яка належить до житлового фонду та не користуються послугами позивача, а тому і не сплачують кошти за послуги, внаслідок чого виникла заборгованість. Позивач не просив поновити строк звернення до суду та не надав суду достовірних та переконливих доказів, що житлово-комунальні послуги було надано відповідачам та щодо наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості.

Враховуючи наведене суд першої інстанції вирішив, що сума боргу не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки сплив строк позовної давності.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів судової палати апеляційного суду погодитись не може.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем житлово-комунальних послуг є фізична особа чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальні послуги.

Відповідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року з наступними змінами та доповненнями, споживач зобов'язанийоплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, якщо він фактично користувався ними.

Відповідно з п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків; послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд.

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» ст.ст. 20, 21, визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, а саме: споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, а також його правом є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; обов'язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Обов'язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати дані послуги передбачений також п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12, свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є обмеженою. У таких випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Зокрема ст. ст. 19, 20 Закону передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що укладення такого договору є обов'язковим для відповідачів і його відсутність не може бути підставою для несплати житлово-комунальних послуг чи звільнення споживача від оплати наданих житлово-комунальних послуг за затвердженими в установленому порядку тарифами, що прямо передбачено ч. 2 ст. 162 ЖК Української РСР та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону.Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що посилання відповідачів на те, що вони не проживають за адресою: АДРЕСА_1 не є підставою для визнання того факту, що вони не споживають послуги.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3, яка є представником ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зазначила, що вказані відповідачі є її діти. Власниками вказаної квартири є вона ОСОБА_4, який на час набуття права власності на вказану квартиру мав призві ще, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, яка є її донькою. ОСОБА_5 У вказані квартирі не проживає і ніколи не був її власником.

За таких обставин колегія суддів судової палати апеляційного суду вважає, що позовні вимоги були заявлені лише до двох власників квартири, а тому вони підлягають задоволенню частково. В задоволені позовних вимог до ОСОБА_5 слід відмовити, тому, що вони є безпідставними.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

В даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню лише в межах строків позовної давності. Позивач звернувся до суду з позовом 31 серпня 2015 року, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню з липня 2012 року.

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов ти вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконанням або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 901 та ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За загальним правилом відповідно до вимог ст. ст. 16, 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. У разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень, тощо.

В судовому засіданні відповідачами не було надано жодного належного та допустимого доказу неналежного виконання позивачем своїх обов'язків по наданим послугам.

Приймаючи до уваги вище викладене колегія суддів судової палати з розгляду цивільних з справ апеляційного суду Кіровоградської області дійшла до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Та стягненню з належних відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 1/3 частини заборгованості за отримані комунальні послуги в межах строку позовної давності.

За таких обставин колегія суддів судової палати Апеляційного суду дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на належних та допустимих доказах, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Житлогосп» м. Олександрія Кіровоградської області задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного Кіровоградської області від 22 лютого 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги комунального підприємства «Житлогосп» м. Олександрія Кіровоградської області задовольнити частково. Стягнути ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь комунального підприємства «Житлогосп» м. Олександрія Кіровоградської області по 1055,03 грн. в рахунок відшкодування заборгованості по комунальним платежам та по 64 грн. сплаченого судового збору. В задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: