Справа №477/1724/16-ц 27.12.2016 27.12.2016 27.12.2016
Провадження №22-ц/784/2716/16
Справа № 477/1724/16ц
Провадження № 22ц/784/2716/16 Головуючий у 1-ї інстанції Семенова Л.М.
Категорія 55 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

27 грудня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 листопада 2016 року

за його позовом

до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Морський спеціалізований порт Ніка-Тера»

(далі ТОВ «МПС Ніка-Тера»)

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом та заявою про збільшення позовних вимог до ТОВ «МПС Ніка-Тера» про стягнення 150 351 грн. 84 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у звязку з незаконним відстороненням його від роботи.

Позивач зазначав, що з 2008 року працює у відповідача в якості машиніста тепловозів. Але, з 23 березня 2015 року не може виконувати покладені на нього трудові обовязки, у звязку з незаконним відібранням у нього перепустки та фактичним не допуском до роботи.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 листопада 2016року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та невірне встановлення ним обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким його вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

У відповідності до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт відсторонення від роботи та незаконне вилучення перепустки за допомогою належних доказів позивачем у судових засіданнях не доведено, а тому підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає.

З такими висновками суду в-цілому слід погодитися, так як вони відповідають встановленими обставинами справи та узгоджуються з нормам матеріального права.

Так, за змістом статей 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником та власником підприємства або уповноваженим ним органом чим фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що з 2008 року ОСОБА_4 знаходиться у трудових відносинах з ТОВ «МПС Ніка-Тера», де працює в якості машиніста тепловозів.

З 22 березня 2015 року по день розгляду справи позивач не виконує трудові обовязки з різних причин, в тому числі: у звязку з находженням у відпустці за свій рахунок 22 березня 2015 року; знаходженням на лікарняному з 23 березня по 1 квітня 2015 року, і з 6 по 11 липня 2016 року; за станом здоровя 3 квітня 2015 року при проведенні медичного огляду перед початком зміни; та із незясованих причин 2 квітня 2015 року, і у період з 4 квітня 2015 року по 5 липня 2016 року, та з 12 липня 2016 року по час розгляд справи у суді.

Час знаходження позивача на лікарняному відповідачем оплачено, а у весь інший час у табелях робочого часу визначено як відсутність ОСОБА_4 на робочому місці із незясованих причин, без нарахування та виплати заробітної плати.

Обґрунтовуючи своє звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач ОСОБА_4 зазначав про те, що після чергової зміни 20 березня 2015 року був неправомірно звинувачений у крадіжці дизпалива, у звязку з чим начальником залізничного цеху у нього була вилучена перепустка на підприємство, та фактично з цього часу він був незаконно відсторонений від роботи.

Посилаючись на зазначене, та не повернення йому перепустки, вважав свою відсутність на роботі вимушеним прогулом з вини адміністрації підприємства, а тому просив про стягнення на свою користь середнього заробітку, виходячи з положень статей 46, 235 КЗпП України.

В той же час, відсторонення від роботи працівника зі збереженням середньої заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України можливо за рішенням власника або уповноваженого ним органу у випадку проходження періодичного медичного огляду, а у випадку видачі медичного висновку про непридатність працівника до виконання покладеної на нього роботи, за ним зберігається 2/3 тарифної ставки до вирішення питання про його подальшу роботу на підприємстві або звільнення.

У всіх інших випадках при відстороненні від роботи заробітна плата за працівником не зберігається, в тому числі при його ухиленні від проходження медичного огляду у відповідності до положень статей 7, 26 Закону України «Про забезпечення санітарного і епідеміологічного благополуччя населення», статті 17 Закону України «Про охорону праці», та статей 169, 113 КЗпП України.

Разом з тим, позивачем, на підтвердження викладених ним обставин щодо його відсторонення від роботи, в тому числі із збереженням середнього заробітку, належних доказів у судових засіданнях не надано.

Навпаки, на звернення позивача ОСОБА_4 щодо вилучення у нього перепустки, начальником порту, в результаті проведеної перевірки, такі обставини не підтверджені, та йому повторно розяснено порядок отримання нової перепустки, виходячи із Положення про пропускної та внутрішньообєктової режим на території ТОВ «МСП Ніка-тера», що затверджене наказом начальника №369 від 30 липня 2012 року.

Однак, вважаючи, що перепустка ним не втрачена, позивач заяву на отримання нової перепустки не подав та вимагав його допустити на територію підприємства до виконання обовязків поза встановлений пропускний режим або у випадку повернення йому старої перепустки, при цьому здійснював такі дії на підставі письмового листування з керівництвом порту, фактично не зявляючись на підприємство, окрім періоду здачі листів з тимчасової непрацездатності у квітні 2015 року, 12 липня 2016 року, та 3 квітня 2015 року.

Окрім цього, отримавши 12 липня 2016 року окреме направлення для проходження обовязкового періодичного медичного огляду, та додаткові письмові розяснення керівництва підприємства щодо необхідності його проходження у відповідності до Положення про порядок організації та проведення медичних оглядів працівників ТОВ «МПС Ніка-Тера», затвердженого наказом від 29 серпня 2014 року за №729, позивач ОСОБА_4 медичний огляд не пройшов зі своєї вини, виходячи з того, що доступ до медичної установи, яка проводить такий огляд, є вільним. При цьому, знову посилався на те, що був незаконно відсторонений від роботи та додатково бажав отримати наказ підприємства про проходження працівниками щорічного медичного огляду у 2015 році.

Така відмова від проходження медичного огляду згідно до вимог статті 26 Закону України «Про забезпечення санітарного і епідеміологічного благополуччя населення» є порушенням трудової дисципліни.

Факт невиходу на роботу без причин, та відсутність обставин відсторонення від роботи ОСОБА_4, встановлені на підставі проведених перевірок за його зверненнями компетентними органами Управліннями Держпраці та фіскальними органами.

За такого, висновки суду першої інстанції щодо відсутності порушень умов трудового договору з боку власника або уповноваженого ним органу, та предявлення до роботодавця працівником нових вимог до умов його виходу на роботу, є вірними, а посилання на те, що такі обставини виключають нарахування та виплату середнього заробітку узгоджуються з нормами матеріального права, в тому числі, з урахуванням того, що заробітна плата як винагорода, виплачується власником або уповноваженим ним органом працівникові за виконану ним роботу (стаття 94 КЗпП України).

З такими висновками слід погодитися, оскільки суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та встановивши, що відсторонення позивача від роботи власником або уповноваженим ним органом не мало місця, обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

При встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

Окрім цього, колегія суддів вважає, що направлення позивача ОСОБА_4 як працівника для проходження медичного огляду здійснено адміністрацією з додержанням норм трудового законодавства, а його ухилення від виконання цього обовязку не дає правових підстав для нарахування та виплати йому заробітної плати.

Твердження представника позивача щодо неотримання ОСОБА_4 окремого направлення для проходження медичного огляду не може бути прийнято до уваги, так як його вручення 12 липня 2016 року підтверджено письмовими доказами, що досліджені у судовому засіданні, та не спростовані змістом письмових звернень позивача направлених ним на адресу керівництва підприємства, в яких він вимагає додаткової видачу йому перепустки на підприємство та надання наказу від 27 листопада 2015 року про проходження щорічного медичного огляду усіма представника порту в 2015 році.

Посилання позивача на статтю 235 КЗпП України як підставу для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при відстороненні від роботи є помилковим тлумаченням діючого законодавства, так як при відстороненні від роботи трудові відносини між сторонами не припиняються на відмінну від звільнення працівника з роботи.

Щодо доводів позивача у апеляційної скарзі стосовно порушення його пенсійного права, то обраний ним спосіб захисту порушеного права у судовому порядку, не передбачає встановлення обставин нарахування та виплати йому пенсії іншим компетентним органом, та не позбавляє права на звернення з позовом до компетентного суду. Теж саме стосується і оспорювання наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати 22 березня 2015 року, який у судовому порядку ним не оскаржено.

Усі інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, показань свідків, незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм права.

За таких обставин рішення суду першій інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді