Справа № 367/3827/13ц Головуючий у І інстанції Пархоменко О.В,
Провадження № 22-ц/780/1287/16 Доповідач у 2 інстанції Антоненко В. І.
Категорія 46 02.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Лащенка В.Д., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря - Вербової І.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2013 року у справі за позовом прокурора міста Ірпеня до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа: Комунальне підприємства «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсними рішень, державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

12 лютого 2013 року прокурор міста Ірпеня звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним рішення №2193/25-5 Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1», визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_3 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2 та скасувати його державну реєстрацію, визнати право власності держави на вказану земельну ділянку, а судові витрати покласти на відповідачів.

Свої вимоги мотивував тим, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами смт. Коцюбинське та перебуває в постійному користуванні Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство», а її передача в приватну власність відповідача відбулася без вилучення з користування вказаного Комунального підприємства, тобто без відома держави в особі уповноваженого органу та постійного землекористувача.

Крім того, стверджував, що при прийнятті рішення Коцюбинською селищною радою не було дотримано вимоги ст.ст. 20, 21 ЗК України, ст. 57 ЛК України, оскільки зміна цільового призначення спірної земельної ділянки з лісового фонду на для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не проводилась, будь-яких рішень щодо такої зміни не приймалось.

Разом з тим зазначав, що у порушення вимог ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», ОСОБА_3 не проводив державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки.

При цьому також вказував, що відведення спірної земельної ділянки відповідачу під будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд генеральним планом смт. Коцюбинське не передбачено, а отже, оскаржуване рішення Коцюбинською селищною радою прийнято також у порушення вимог ст. 39 ЗК України, ст. ст. 3, 10, 12, 13, 23 ЗУ «Про планування і забудову територій».

На основі зазначеного, оскільки уповноваженим державою органом рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 не приймалось, відповідно до ст. 346 ЦК України право державної власності на цю ділянку не припинено, а право власності відповідача на неї на законних підставах не виникло.

Крім цього, позивач стверджує, що вищевикладене свідчить про те, що укладений у подальшому між відповідачами договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки є нікчемним, згідно ст. 228 ЦК України.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2013 року позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року №2193/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,15 га кадастровий номер НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 Київської області, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2 та скасовано державну реєстрацію даного державного акта. В інший частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження по справі в частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення селищної ради, а в іншій частині позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 2 грудня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково. Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2013 року у справі за позовом прокурора міста Ірпеня до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності держави на земельну ділянку, в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1 кадастровий номер НОМЕР_2, на земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 Київської області, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2 та скасування його державної реєстрації, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В решті заочне рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилено, рішення суду апеляційної та першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року заяву заступника Генерального прокурора задоволено, ухвалу ВССУ від 19 березня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою ВССУ від 09 грудня 2015 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задоволено частково, рішення апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2013 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що 25 грудня 2008 року рішенням Коцюбинської селищної ради №2193/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки, площею 0,15 га, для вказаних цілей ( а.с. 9 ).

На підставі зазначеного рішення 29 січня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( а.с. 57 ).

05 червня 2009 року ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки ( а.с. 10 ).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення Коцюбинської селищної ради прийнято незаконно та має бути визнано недійсним, оскільки селищна рада вийшла за межі своїх повноважень та розпорядилася земельною ділянкою, яка розташована за межами смт. Коцюбинське.

При цьому суд врахував, що відповідно до Указу Президії Верховної Ради УРСР від 11.02.1941 року, селище міського типу Берковець перейменоване в селище імені Коцюбинського та до його складу включено залізничну станцію Біличі ( а.с. 116 ).

Будь-які графічні додатки до Указу Президії Верховної Ради УРСР від 11.02.1941 року, які б підтверджували межі селища Коцюбинське не збереглися.

З 1941 року і по даний час рішення щодо встановлення чи зміни меж селища Коцюбинське компетентними органами не приймались, проект встановлення меж у встановленому законом порядку не розроблявся та не затверджувався.

Вказані обставини підтверджені постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2011 року, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 жовтня 2012 року, у справі за позовом Київської міської ради до Державного управління навколишнього природного середовища в м. Києві, Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Ірпінської міської ради, Коцюбинської селищної ради, за участю прокуратури м. Києва, треті особи - Державне агентство земельних ресурсів України, КП «Святошинське лісопаркове господарство», КП КОР «Обласний лісгосп», Київська обласна державна адміністрація, Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області, Державне агентство лісових ресурсів України, про визнання бездіяльності протиправною, рішень нечинними та їх скасування, зобов'язання вчинити дії ( а.с. 161-186, 187-196 ).

Разом з тим, відповідно до інформації відділу Держкомзему в м. Ірпінь від 18 січня 2013 № 01-02/44-1, державна статистична звітність форми 6-зем по смт. Коцюбинське в період з 01 січня 2008 по 31 грудня 2008 не велася, землі запасу по смт. Коцюбинське в період з 01 січня 2008 по 31 грудня 2008 не обліковувалися ( а.с. 240 ).

На момент прийняття спірного рішення будь-яка містобудівна документація, визначена Законом України «Про планування і забудову територій» в селищі Коцюбинське була відсутня, а Перспективний план розвитку селища та техніко-економічне обґрунтування є видом землевпорядної документації та згідно вимог зазначеного закону, не є містобудівною документацією, яка могла б бути підставою для прийняття спірного рішення щодо відведення земельної ділянки для містобудівних потреб.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про незаконність оспореного рішення, оскільки селищна рада вийшла за межі своїх повноважень та розпорядилася земельною ділянкою, яка розташована за межами смт. Коцюбинське, адже будь-які графічні документи, які б підтверджували межі селища Коцюбинське відсутні. При цьому, враховуючи, що рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2193/25-5 судом визнається недійсним, то і державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 на підставі такого рішення має бути визнаним недійсним.

Відповідно до положень ст. 173 ЗК України, межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

У відповідності до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про основи містобудування», визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації, місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій», сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, в тому числі, вирішують питання вибору, вилучення ( викупу ), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями ( крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту ) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Таким чином, земельна ділянка, яка є предметом оспорюваного рішення, розташована поза межами населеного пункту - смт. Коцюбинське, оскільки на момент прийняття спірного рішення від 25.12.2008 №2193/25-5 межі смт. Коцюбинське у передбаченому законом порядку не були визначені та встановлені.

Прийняття опісля рішень з цього приводу, на переконання апеляційного суду, правового значення не мають.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року №2193/25-5 і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 12, 122, 152, 155, 173 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 16, 58-60, 212-213, ЦПК України ухвалив законне та обґрунтоване рішення в цій частині.

При цьому, дав відповідну оцінку належних і допустимих доказів у справі згідно положень ст. 212 ЦПК України.

Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення у названій частині, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції, спростовуються належними та допустимими доказами по справі.

Інші доводи апеляції, зокрема, про необхідність закриття провадження у частині справи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, а також про те, що Коцюбинська селищна рада є повноважним органом на розпорядження оспорюванню земельною ділянкою та про правомірність оскаржуваного рішення, не відповідають дійсності, не спростовують висновки суду першої інстанції про обґрунтованість цих позовних вимог і не є підставою для задоволення апеляції в зазначеній частині.

На переконання апеляційного суду відсутні правові підстави для закриття провадження у справі за вимогами про визнання недійсним та скасування рішення селищної ради, оскільки суд адміністративної юрисдикції не закривав провадження у справі, а ухвалив постанову з іншим колом учасників процесу і за іншими підставами.

А тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення у зазначеній частині суд апеляційної інстанції не вбачає у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України, за правилами якої не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судів різних інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не можуть братись до уваги при апеляційному розгляді справи, оскільки ОСОБА_2 всупереч вимог ст.. 267 ЦК України до ухвалення рішення суду першої інстанції не подавала заяви про застосування строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім»я ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації даного державного акта, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт. Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта, як недійсного.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: