У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення меж земельної ділянки; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Миколаївська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення меж земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтв про право на спадщину їм належить житловий будинок АДРЕСА_1, по Ѕ частині кожній, який розташований на земельній ділянці, площею 1005 кв. м. Проте згідно з рішенням Миколаївської міської радивід 5 липня 1977 року за вищевказаною адресою закріплена земельна ділянка площею 1127 кв. м.

Позивачі вказували про те, що відповідачі є власниками сусідніх житлових будинків та користувачами суміжних земельних ділянок, а саме у користуванні ОСОБА_6 перебуває земельна ділянка по АДРЕСА_2, а у ОСОБА_5 - земельна ділянкапо АДРЕСА_3. Відповідачі самовільно перенесли спільні межі земельних ділянок у бік їх земельної ділянки, що перешкоджає їм належним чином користуватися цією ділянкою та обслуговувати житловий будинок.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення суміжної межі земельних ділянок перенесенням існуючої межі суміжного землекористування між земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою по АДРЕСА_2 вздовж задньої бокової стіни їх житлового будинку на відстань шириною 1 м, площею 14 кв. м в сторону земельної ділянки АДРЕСА_2.

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 самовільно перенесли межу їх земельної ділянки по АДРЕСА_1 на три метри у глиб його земельної ділянки по АДРЕСА_3 та самовільно побудували огорожу, чим здійснили захоплення частину його земельної ділянки.

З урахуванням наведеного ОСОБА_5 просив зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4 відновити межу, яка поділяє вищевказані земельні ділянки, шляхом перенесення огорожі на три метри у глиб земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2016 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково.

Відновлено суміжну межу земельних ділянок шляхом перенесення існуючої межі суміжного землекористування між ділянкою по АДРЕСА_1, що перебуває у користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та земельною ділянкою по АДРЕСА_2, що перебуває у користуванні ОСОБА_6, вздовж задньої бокової стіни житлового будинку АДРЕСА_1 на відстань шириною 0,7 метрів, довжиною 14 метрів, площею 9,8 кв. м, в бік земельної ділянки АДРЕСА_2.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати рішення районного суду змінити й ухвалити нове рішення про задоволення їхнього позову.

Отже, судові рішення в частині вирішення зустрічного позову не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що порушення меж земельної ділянки позивачів здійснено ОСОБА_6, яка і повинна відновити суміжну межу земельних ділянок.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, виходив із того, що даний спір не може вирішуватися у заявлений позивачами спосіб, оскільки межі суміжного землекористування між спірними земельними ділянками не встановлені, а, отже, не можуть бути відновлені.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 12 січня 2009 року та 20 січня 2009 року належить житловий будинок АДРЕСА_1, по Ѕ частині кожній, який розташований наземельній ділянці, площею 1005 кв. м.

Згідно з рішенням Миколаївської міської ради від 5 липня 1977 року для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 була відведена земельна ділянка площею 1127 кв. м.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 7 липня 1995 року ОСОБА_5 належить на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_3.

Відповідно до свідоцтв про право власності на домоволодіння від 4 травня 2002 року та від 4 червня 2002 року ОСОБА_7 є власником 21/100 частки, а ОСОБА_6 79/100 часток житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_4.

Рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 30 вересня 1987 року, що набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,визначено порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_4 між співвласниками та встановлено, що ОСОБА_6 самовільно змінила межу земельної ділянки.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 посилались на те, що відповідачі самовільно перенесли суміжні межі земельних ділянок і судом для підтвердження їхніх доводів була призначена відповідна експертиза.

Так, висновком судової земельно-технічної експертизи від 23 листопада 2015 року встановлено, що фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1 становить 1005 кв. м, що на 122 кв. м менше площі закріпленої рішенням міської ради від 5 липня 1977 року, та усі суміжні земельні ділянки АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6 мають фактичну площу меншу, ніж закріплену відповідними рішеннями компетентних органів. При цьому лише земельна ділянка АДРЕСА_2 має на 19 кв. м більшу площу і за рахунок цієї земельної ділянки слід відновити суміжну земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають правосамостійно господарювати на землі, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Висновком регіональної торгово-промислової палати у Миколаївській області від 23 листопада 2015 року встановлено, що межа між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 за вищевказаною адресою проходить безпосередньо по задній боковій стіні будинку АДРЕСА_1, задня торцева межа ділянки АДРЕСА_2 збільшена у розмірах на 0,55 м, при цьому фактична площа цієї земельної ділянки збільшена на 19,0 кв. м.

Згідно з ч. 1-3 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону застосував лише ч. 1 ст. 107 ЗК України та виходив тільки з даних інвентарної справи, які є суперечливими та містять різні данні щодо розташування спільної межі між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Також предметом позовів було саме усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення її меж, а не встановлення меж земельних ділянок.

При цьому у разі суперечливих даних інвентарної справи щодо розташування спільної межі земельних ділянок суд повинен був застосувати положення чч. 2 і 3 ст. 107 ЗК України.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не оцінив наявні у матеріалах справи докази та не звернув уваги на предмет позову щодо усунення порушення прав землекористувачів. Отже, судом по суті спір вирішено не було, а висновок щодо неможливості вирішувати у заявлений позивачами спосіб даний спір є припущенням, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд послався на Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року № 376, яка не підлягає застосуванню та не регулює спірні правовідносини, оскільки земельну ділянку АДРЕСА_1 було відведено у липні 1977 року на підставі рішення міської ради, тобто до набрання чинності вищевказаною нормою права.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його часткового скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення меж земельної ділянки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

В.А.Черненко

С.П.Штелик