10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючий суддя: Качан В.Я.
Судді: Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.
Секретар: Грабова Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної школи суддів України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національної школи суддів України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, представників Національної школи суддів України - Жабокрицького М.С., ПелихО.А, які з'явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 23.11.2011 ОСОБА_1 займала посаду начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції Національної школи суддів України, про що свідчить Наказ № 165-К від 23.11.2011 про прийняття на роботу.

В ході судового розгляду справи встановлено, що на початку 2015 року в Національній школі суддів України відбулася реорганізація відповідно до затвердженої штатної чисельності у зв'язку із чим відбулася ліквідація окремих структурних підрозділів відповідача, у тому числі і відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції.

Справа 761/17034/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/629/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Качан В.Я.
ЛистомНаціональної школи суддів України від 16.03.2015 ОСОБА_1 була повідомлена про те, що посада, яку вона займає, буде скорочена у зв'язку із затвердженням структури та штатного розпису на 2015 рік.

Із вказаного листа вбачається, що Національною школою суддів України було запропоновано ОСОБА_1 посаду старшого наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та бібліотечно-видавничої діяльності, що передбачена штатним розписом на 2015 рік. Після закінчення двомісячного терміну з дня отримання цього попередження у разі відмови від запропонованої посади ОСОБА_1 підлягає звільненню.

Відомості щодо погодження ОСОБА_1 на вказану пропозицію чи відмову від неї в матеріалах справи відсутні.

Наказом № 98-К від 13.05.2015 ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Вирішуючи питання про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що доказів про те, що позивач будь-яким чином засвідчила свою відмову від пропозиції відповідача протягом двох місяців з дня попередження про вивільнення отримано не було. За відсутності відмови від зайняття посади, яка відповідає освіті, досвіду та кваліфікації ОСОБА_1, у відповідача були відсутні підстави для надання пропозицій щодо інших вакантних посад.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 492 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Із правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові за результатом розгляду справи № 6-40цс15 від 01.04.2015, вбачається, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як вбачається із Наказу Національної школи суддів України № 86-К від 27.04.2015, відповідачем було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад: провідного наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції; старшого наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції; молодшого наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції; головного наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення підготовки суддівського корпусу; провідного наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення підготовки суддівського корпусу.

Таким чином, з урахуванням листа відповідача від 16.03.2015, в якому позивачу було запропоновано посаду старшого наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та бібліотечно-видавничої діяльності Національної школи суддів України, а також, Наказу Національної школи суддів України № 86-К від 27.04.2015, на час вивільнення ОСОБА_1 із займаної посади в Національній школі суддів України було шість вакантних посад.

При цьому, позивачу ОСОБА_1 було запропоновано лише одну посаду, в той час як правовою позицією Верховного Суду України встановлено, що роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Враховуючи викладене та обставини справи, судом першої інстанції невірно відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав відсутності доказів відмови позивача від пропозиції відповідача на зайняття запропонованої посади, оскільки всупереч вимогам трудового законодавства відповідачем запропоновано позивачу лише одну посаду із шести посад, які були вакантні на день звільнення.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів дійшла висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відбулося із порушення норм трудового законодавства, тому Наказ № 98-К від 13.05.2015 підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності суддів загальної юрисдикції з 15 травня 2015 року, що узгоджується із роз'ясненнями, що містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992.

При цьому, розраховуючи середній заробіток колегія суддів виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Із довідки про заробітну плату позивача від 10.09.2015 вбачається, що за квітень 2015 заробітна плата позивача становила 5 613,77 грн., за травень 2015 заробітна плата позивача становила 5 989,59 грн., при цьому, середній денний заробіток становив 429,75 грн.

Відповідно до п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 429,75 грн., з 13 травня 2015 року по 10 лютого 2016 року вимушений прогул становить 188 робочих днів, тому виплаті підлягає 80 793,00 грн. (429,75х188=80 793,00).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог (або загальною сумою).

Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за задоволення двох позовних вимог немайнового характеру, зокрема, визнання незаконним та скасування наказу та поновлення на роботі, а також, за вимоги майнового характеру, зокрема, стягнення середнього заробітку.

Отже, з Національної школи суддів України підлягає стягненню у прибуток держави судовий збір у сумі 1 295,13 грн. за позовними вимогами та 1 424,64 грн. за подання апеляційної скарги, що всього становить 2 719,77 грн.

За таких обставин, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Національної школи суддів України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати Наказ ректора Національної школи суддів України № 98-К від 13.05.2015.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності суддів загальної юрисдикції з 15 травня 2015 року.

Стягнути з Національної школи суддів України на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату з вирахуванням обов'язкових платежів за час вимушеного прогулу в розмірі 80 793,00 грн. (вісімдесят тисяч сімсот дев'яносто три гривні 00 копійок).

Стягнути з Національної школи суддів України в дохід держави судовий збір в сумі 2 719,77 грн. (дві тисячі сімсот дев'ятнадцять гривень 77 копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: