АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2268/16 Справа № 209/6574/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Григор'єва В.А.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення,-

ВСТАНОВИЛА

У листопаді 2014 році ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення, в якому просив: виселити відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку в Дніпровському РВ у м. Дніпродзержинську ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області; виселити відповідача ОСОБА_2, який проживає у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.

Так, судом встановлено, що 04 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № DZL0GA00000053, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_4 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 23056,38 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік, з кінцевим терміном повернення до 04 липня 2013 року, що підтверджується кредитним договором №DZL0GA00000053 від 04 липня 2008 року (а.с.7-9).

Відповідно до п.8.1. вказаного кредитного договору Банк зобовязувався надати відповідачу ОСОБА_4 кредитні кошти у розмірі 23056,38 дол.США, із яких 21867,73 дол.США надаються на споживчі цілі.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 04 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки квартири № DZL0GA00000053 від 04 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстр. № 299 (а.с.10-12). Предметом іпотеки за вказаним договором є квартира, загальною площею 35,40 кв.м., житловою площею 17,10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить відповідачам-1, 2 на праві власності на підставі договору міни квартир, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6 20 червня 1997 року, реєстровий № 1805.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 серпня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру № 97, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, пр. 50 років СРСР, буд.16, загальною площею 35,40 кв.м., житловою площею 17,10 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 52428,48 доларів США, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із вказаної квартири та зобовязано Дніпродзержинський відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВ УМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку осіб, що зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.13-14).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 серпня 2013 року в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із квартири № 97, що знаходиться за адресою Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, пр.. 50 років СРСРАДРЕСА_2 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. Це ж рішення у частині стягнення судового збору змінено. Стягнуто із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок повернення судового збору по 1073 грн. з кожного. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 19-21).

Як вбачається з наданої ТОВ «Інфо-Ком» довідки від 16 березня 2015 р. № 000688754, у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.54).

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39цс15, який за положеннями ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи квартира АДРЕСА_4, яка є предметом іпотеки відповідно до умов договору іпотеки квартири від 04 липня 2008 р. належить на праві власності відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі Договору обміну квартир від 20 червня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстр. № 1805 (а.с.57), тобто вказана квартира не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, що також підтверджується п.8.1 Кредитного договору щодо цільового призначення кредиту.

Згідно ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

У зв'язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь та до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: