Справа № 344/3695/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2376/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Возняк В.Д.

сторін: представника позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра" (далі - ПАТ КБ "Надра") в особі Центрального відділення Івано-Франківського регіонального управління філії ПАТ КБ "Надра" про визнання кредитного договору №1606/2008 від 18.07.2008 року недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 жовтня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

24.03.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що кредитний договір №1606/2008 від 18.07.2008 року, який укладений між ним та ПАТ КБ "Надра", укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема всупереч ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», банком при укладенні договору позивача не було письмово повідомлено про істотні умови кредитного договору, в самому кредитному договорі відсутній загальний опис вартості кредиту. При укладенні кредитного договору позивачем не отримано жодного графіку погашення кредиту, у зв'язку з чим позивач не отримав чіткої інформації щодо розміру щомісячного платежу. Крім цього, в самому кредитному договорі навіть не йде мова про графік погашення кредиту. Не надаючи графік погашення кредиту за кредитним договором, відповідач порушив право позивача як споживача на оцінку ризиків щодо укладення кредитного договору. Такі дії відповідача викликають у позивача на даний час підстави сумніватися в добросовісності здійсненого банком розрахунку щомісячного платежу за кредитом та свідчать про введення відповідачем позивача в оману щодо істотних умов кредитного договору. Також зазначив, що значна частина умов кредитного договору є несправедливими та дискримінаційними. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку.

Просив задовольнити позов і визнанти недійсним кредитний договір від 18.07.2008 року, укладений між ПАТ КБ "Надра" та ОСОБА_2

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.10.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що воно є незаконним внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції проігнорував порушення відповідачем положень законодавства про захист прав споживачів, на які позивач посилався у своїй позовній заяві. Будь-яка інформація позивачеві в письмовому вигляді до укладення кредитного договору не надавалась.

Більше того, суд не взяв до уваги і те, що Банк не тільки не надав потрібної інформації ОСОБА_2 під час виконання кредитного договору, а й вводив останнього в оману та незрозумілим чином нараховував платежі. Позивачу на сьогоднішній день так і не надано графіку погашення кредиту, внаслідок чого відповідач отримував прибуток без належних на те підстав.

Зазначення суду першої інстанції в рішення твердження наступного змісту:"позивач був ініціатором укладення договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджувати певні умови", - є безпосереднім порушенням норм Закону України "Про захист прав споживачів".

Також суд необгрунтовано посилається на те, що враховуючи норми ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач не навів достатніх підстав, за яких суд міг дійти висновку про здійснення банком нечесної підприємницької практики, що є його процесуальним обов'язком. Відповідно до п.1 ст.18 зазначеного Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Значна частина несправедливих умов, зазначених в п.3 ст.18 Закону, міститься в кредитному договорі, що уклаедний між сторонами.

Вважає, що суд першої інстанції поверхово підійшов до розгляду даної справи та неповно і необ'єктивно дослідив обставини справи.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 18.07.2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником прав та обов"язків якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1606/2008, відповідно до якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 20 000,00 доларів США на споживчі цілі на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності, а позичальник зобов'язався належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах зазначених в Договорі, а саме 15,99% річних. Позичальник зобов'язаний повернути кредит до 18 липня 2023 року (а.с.10, 11).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вказано в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Як зазначено в п. 5 вказаної вище Постанови, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Позивач був ініціатором укладення договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови.

ОСОБА_2 при укладенні кредитного договору ознайомився з усіма умовами кредитування, що підтверджується підписами Позичальника на кредитному договорі №1606/2008 від 18.07.2008 року (а.с.10, 11).

Згідно п. 3.3.2. кредитного договору визначено, щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 297,22 дол. США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п.3.3.2. цього договору, щомісячно до 20-го числа поточного місяця (п.3.3.3) (а.с.10 зворот).

Жодним пунктом кредитного договору не передбачено наявність графіка погашення кредитного договору.

Крім цього, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору.

За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Доводи представників позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позичальника є надуманими, а їх посилання на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, є безпідставним. Оскільки, ОСОБА_2 ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від нього, а не банку, і як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими, то не заслуговують на увагу і доводи представників позивача, що спірний договір укладений на несправедливих умовах.

Крім цього, згідно укладеного кредитного договору позивач ОСОБА_2 отримав грошові кошти. З часу отримання коштів і до лютого 2015 позивач виконував умови кредитного договору, здійснював платежі навіть у більшому розмірі ніж було передбачено п.3.3.2. Кредитного договору, а отже, умови кредитного договору для нього були зрозумілими.

Кредитний договір, укладений 18.07.2008 року між сторонами, та його умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину.

За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги,

колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 жовтня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: М.Д. Горейко

Л.В. Ясеновенко