АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 413/4037/15-ц Головуючий в суді першої
Провадження 22ц/774/500/К/16 інстанції - Ваврушак Н.М.
Категорія № 27 (1) Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Грищенко Н.М.,

із секретарем - Чубіною А.В.,

за участю - представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Бродька Анатолія Івановича, третьої особи ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, який також представляє інтереси позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «АкцентБанк», треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_3, про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного та інших договорів,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «АкцентБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «АкцентБанк»), в якому, неодноразово уточнивши свої позовні вимоги, просив суд визнати недійсними кредитний договір № 343-МК від 09 жовтня 2008 року, додаток до нього №1, а також договори застави № 343-МК/1 та поруки № 343-МК/2 і № 343-МК/3 від 09 жовтня 2008 року з моменту їх укладання. В обґрунтування свої вимог позивач посилався на те, що 09 жовтня 2008 року між ним та Банком укладено кредитний договір № 343-МК, за яким кредитні кошти він до теперішнього часу не отримував, з умовами кредитування не ознайомлений. Крім того, зазначає, що договори поруки укладено в різних відділеннях банку та взагалі підписано не ним, а іншою особою.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, його представник ОСОБА_4, а також треті особи - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення суду та задоволення позовних вимог ОСОБА_5, посилаючись на неповне з'ясування судом усіх обставини справи. На їх думку, судом не враховано відсутность доказів щодо надання позивачем кредитних коштів після укладення договору, а також повної інформації про умови кредитування та детального розпису загальної вартості кредиту. Крім того, зазначають, що судом не взято до уваги те, що сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, оскільки Банком приховано від позивача розмір відсоткової ставки та загальної вартості кредиту. Також зазначають, що ОСОБА_6 договори поруки не підписував, оригінали цих договір в матеріалах справи відсутні, а заявлене позивачем клопотання про витребування оригіналів договорів поруки залишено судом без задоволення. Вважають, що судом залишено поза увагою неповідомлення позивача щодо укладення договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «АкцентБанк». Крім того, з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-7цс14, вважають, що судом помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку звернення до суду за захистом порушених прав.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» Бродько А.І. просить апеляційну скаргу відхилити як безпідставну, а рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 343-МК, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 120034,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,50 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном його повернення в строк до 09 жовтня 2013 року (т.2а.с.6).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір застави рухомого майна № 343-МК/1 від 09 жовтня 2008 року, згідно з умовами якого ОСОБА_5 надано в заставу, належний йому на праві власності автомобіль «Рута» 20, рік випуску 2008, тип транспортного засобу Автобус-О, № кузова НОМЕР_2, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.2а.с.15).

Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 343-МК/2 від 09 жовтня 2008 року, а також між Банком та ОСОБА_3 укладено договір № 343-МК/3 від 09.10.2008 року, у відповідності до умов яких ОСОБА_6 та ОСОБА_3 поручились відповідати за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (т.3а.с.26).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_5 посилався на те, що він не отримував коштів за кредитним договором № 343-МК від 09 жовтня 2008 року, а також на те, що договори поруки підписано іншою особою, що є підставою для визнання їх недійсними.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, та вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення за захистом порушених прав.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції, проте не знаходить підстав для його скасування, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову одночасно з двох підстав - через їх недоведеність та за пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав, суд першої інстанції залишив поза увагою роз'яснення, надані в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення" від 18 грудня 2009 року № 14, згідно з яким суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, посилання суду першої інстанції одночасно на дві підстави для відмови в задоволенні позовних вимог є помилковим, а доводи апеляційної скарги в цій частині - слушними.

Проте остаточний висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсними кредитного договору та договорів застави і поруки через їх недоведеність колегія суддів вважає правильним.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як зазначено в ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Цивільним кодексом України визначений вичерпний перелік умов, за яких правочин може вважатися недійсним.

Так, відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Кодексу.

Зокрема, згідно з ч. 1-3, 5, 6 зазначеної статті ЦК встановлено наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як установлено в судовому засіданні та убачається із матеріалів справи, форма і зміст кредитного договору № 343-МК від 09 жовтня 2008 року, додаток до нього №1, а також договори застави № 343-МК/1 та поруки № 343-МК/2 і № 343-МК/3 від 09 жовтня 2008 року повністю відповідають вимогам чинного законодавства України щодо зазначення усіх істотних умов кредитного договору, що вимагаються законодавством при укладенні даного виду договорів.

Встановивши, що при укладенні 09 жовтня 2008 року ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору, додатку до нього №1, договору застави № 343-МК/1, а також третіми особами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 договорів поруки поруки № 343-МК/2 і № 343-МК/3 в повному обсязі враховано вимоги чинного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст. ст. 215, 1054 - 1055 ЦК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», досягнуто згоди з усіх істотних умов договору кредиту та поруки відносно - суми кредиту, відсоткової ставки за користування кредитом, строку повернення кредиту, встановлений графік погашення кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та відсутні підстави для визнання його недійсним.

Крім того, факт підписання договору поруки ОСОБА_3 не заперечувався, а заперечення ОСОБА_6 щодо не укладення та не підписання ним договору поруки спростовується висновком судової почеркознавчої експертизи, проведеної в межах судового розгляду даної справи (т.1 а.с.95-98, 120-128).

Згідно зі ст.. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

На думку колегії суддів, позивачем ОСОБА_5 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності спірних договорів.

Відтак правочини є дійсними, а підстави для визнання їх недійсними відсутні, і саме це є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте, інші доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_5, третіх осіб ОСОБА_6 і ОСОБА_3 та представника позивача і третіх осіб ОСОБА_4 не містять підстав для її задоволення.

Так, посилання апелянтів на не врахування судом відсутності доказів щодо надання позивачем кредитних коштів після укладення договору не можуть бути взятими до уваги колегією суддів.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першої ст.. 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (стаття 1046ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, зважаючи на досягнення сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов кредитного договору, про що свідчать особисті підписи сторін у ньому, а також враховуючи часткове виконання кредитних зобов'язань позивачем, внесення ним грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором та відсутність претензій з боку позивача до Банку з приводу невидачі грошових коштів, посилання ОСОБА_5 на те, що він не отримував грошові кошти за кредитним договором, не можуть бути підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання кредитних зобов'язань, які є чинними, з огляду на презумпцію правомірності правочину, встановлену статтею 204 ЦК України, та обов'язковими для виконання, з огляду на положення ст.. 629 цього Кодексу.

Не можуть бути взятими до уваги й доводи апелянтів щодо ненадання кредитодавцем повної інформації про умови кредитування та детального розпису загальної вартості кредиту, оскільки вони спростовуються наявним у справі додатком №1 до кредитного договору, в якому зазначена інформація про сукупну вартість кредиту в розмірі 215470,90грн., яка погоджена позивачем, про що свідчить підпис позивача ОСОБА_5 на цьому документі.

Посилання апелянтів на те, що сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору через приховування Банком від позивача розміру відсоткової ставки та загальної вартості кредиту, також не можуть бути взятими до уваги, оскільки вони підтверджені лише здійсненим апелянтами розрахунком реальної ставки кредиту, за яким вона складає не 25,5%, а 26,86% річних. Між тим, такий розрахунок є неправильним, оскільки в ньому не враховано положення п. 4.10 кредитного договору, відповідно до якого при нарахуванні відсотків - кількість днів у році складає 360. У той же час, за розрахунками, наданими відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк», виконаними відповідно до зазначеної умови договору, реальна ставка за кредитним договором становить 25,5%.

Не заслуговують на увагу й посилання апелянтів на те, що третя особа ОСОБА_6 договори поруки не підписував, оскільки ці доводи спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи, проведеної в межах судового розгляду даної справи (т.1 а.с.95-98, 120-128).

Посилання на те, що оригінали зазначених договорів в відсутні матеріалах справи, а заявлене позивачем клопотання про витребування оригіналів договорів поруки залишено судом без задоволення, також не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки суду апеляційної інстанції апелянтами не було заявлено жодних клопотань щодо витребування зазначених доказів або проведення відповідних експертиз.

Крім того, із наданих представником відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» Бродьком А.І. колегії суддів доказів убачається, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу перебуває інша цивільна справа №210414914-ц, провадження № 2/210172114, за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа ОСОБА_5, про визнання договорі поруки та зобов'язань за договорами поруки припиненими, в межах якої треті особи у справі, що є предметом розгляду, - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не заперечують факт отримання боржником ОСОБА_5 кредитних коштів у сумі 120034грн. на підставі кредитного договору №343 - МК від 09 жовтня 2008 року (т. 5 а.с. 246, 247 - 250).

Безпідставними є й посилання апелянтів на неповідомлення позивача про укладення договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «АкцентБанк», оскільки цей факт не має правового значення для вирішення даної справи та не спростовує висновки суду про дійсність оспорюваних договорів.

Також не заслуговують на увагу посилання третьої особи на те, що суд не розглянув позовні вимоги про визнання недійсним зазначеного договору поруки від 20 жовтня 2010 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «АкцентБанк», оскільки в матеріалах справи відсутня відповідна позовна заява, яка б відповідала вимогам ст.. 118, 119, 129 ЦПК України щодо форми, змісту та порядку її подання, а третя особа ОСОБА_7 підтвердила колегії суддів, що відповідна позовна заява в письмовому вигляді не подавалась, а вимоги були заявлені усно під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, у зв'язку з чим її необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308,313-315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І. Є. Ляховська

Судді: А.П. Барильська

Н.М. Грищенко