АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1106/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 20 Кравченко Т. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівСіренка Ю. В. , Трюхана Г. М.
при секретаріКолеснику Я. В.

з участю: представника позивача ОСОБА_6, відповідачів ОСОБА_7 ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_9, через свого представника ОСОБА_6, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати - ОСОБА_10. Після чого відкрилася спадщина у вигляді 2/3 частин квартири АДРЕСА_1. Він успадкував за законом частину квартири, що належала його матері ОСОБА_10, та з урахуванням 1/3 частини житла, що належала йому згідно свідоцтва на право власності від 21.12.1998 року, став власником всієї квартири.

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_10 був також рідний брат позивача ОСОБА_7, який відмовився від прийняття спадщини в зв'язку з тим, що не хотів відповідати спадковим майном за своїми боргами.

ОСОБА_9 зазначив, що оскільки він постійно проживає у Німеччині, то його брат ОСОБА_7 пообіцяв допомогти оформити спадкові права позивача. Підстав не довіряти рідному брату у ОСОБА_9 не було, а тому 26.01.2012 року позивач видав на ім'я ОСОБА_7 довіреність, посвідчену державним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Тетерською К.В.

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_7 належним чином оформив спадкові права позивача та отримав свідоцтво про право на спадщину від 15 жовтня 2012 року.

Але в подальшому з боку ОСОБА_7 почались дії, які не влаштовували позивача, а саме: він став пропонувати продати квартиру його тещі ОСОБА_8, яка з 2013 року без згоди позивача вселилась до квартири.

Він просив брата виселити ОСОБА_8 та не продавати їй квартиру, оскільки ціна, яку вона пропонувала, була значно нижчою від тої, яку він міг отримати від продажу майна іншому покупцю.

ОСОБА_7 не реагував на його вимоги, і тому, перебуваючи в м. Ватутіне в період з 23 по 27 грудня 2013 року, він забрав у ОСОБА_7 оригінал довіреності. Пообіцяв повернути документ лише тоді, коли отримає пропозицію про продаж житла, яка його влаштує. Позивач був впевнений, що за відсутності оригіналу довіреності ОСОБА_7 ніяким чином не зможе розпорядитися його майном.

Однак в липні 2014 року ОСОБА_9 дізнався, що ОСОБА_7 таки продав його квартиру своїй тещі ОСОБА_8

У телефонній, розмові ОСОБА_7 підтвердив факт продажу квартири та відмовився надавати пояснення. На запитання про кошти за продаж ОСОБА_7 перервав зв'язок, а тому ОСОБА_9 змушений був звернутись до суду.

Позивач просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2;

- стягнути з відповідачів - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 1 085 грн. та витрати на правову допомогу.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником позивача було заявлено клопотання про відвід судді Здоровилу В.А. /а.с. 30/, яке було задоволено ухвалою Ватутінського міського суду Черкаської області від 17 вересня 2015 року /а.с. 33/.

Ухвалою Ватутінського міського суду Черкаської області від 18 вересня 2015 року справа була прийняття до провадження судді Муляра В.С. /а.с. 37/.

Проте як вбачається з наказу № 53 Ватутінського міського суду Черкаської області від 12 листопада 2015 року, що з 12 листопада 2015 року суддя Муляр В.С. склав повноваження у зв'язку з виходом у відставку /а.с. 85/.

Ухвалою Ватутінського міського суду Черкаської області від 17 листопада 2015 року дана справа була передана на розгляд до Звенигородського районного суду Черкаської області /а.с. 88/.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_9 було відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції у березні 2016 року представник ОСОБА_9- ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд при винесенні рішення не врахував, що при розгляді даної справи Ватутінським міським судом, відповідач по справі ОСОБА_7 під час дачі пояснень зазначав, що при вчиненні угоди купівлі-продажу він не надавав нотаріусу оригінал довіреності від 26.01.2011 року, а показував її за декілька місяців до оформлення угоди. А допитана Ватутінським міським судом державний нотаріус, що вчинювала спірну угоду купівлі-продажу, також не надала конкретної відповіді суду на питання чи був оригінал довіреності у ОСОБА_7 в день посвідчення угоди. Хоча зазначила, що можливо в день підписання договору цієї довіреності в оригіналі і не було, але до дня угоди вона документ точно бачила. При цьому надати повторно пояснення в Звенигородському районному суді нотаріус відмовилась.

Представник ОСОБА_9- ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції, не вивчивши в повному обсязі питання вчинення нотаріальних дій за участю представників за довіреністю, не застосував належних положень норм матеріального права щодо даних правовідносин. Зокрема вимог наказу №296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», в главі 2 якого зазначено, що нотаріальні дії вчиняються у день подачі нотаріусу всіх необхідних документів. А тому прийшов до невірного висновку щодо законності спірної угоди, хоча і відповідач і нотаріус не давали відповідь, що довіреність була у відповідача ОСОБА_7 у день вчинення купівлі-продажу.

Апелянт наголошує на тому, що в рішенні суд першої інстанції не зазначив, що довіреність від 26.01.2012 року дійсно знаходиться у позивача, а ОСОБА_9 надіслано поштою на адресу суду оригінал документу, який приєднано до справи разом з конвертом, де місце відправлення зазначено м. Бакнанг, Германія.

Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги питання оплатності спірного договору купівлі-продажу, що є істотною умовою договору купівлі-продажу та дає підстави до визнання даного договору недійсним.

Так, суд при винесенні рішення посилався на розписку від 07.05.2014 року, за якою ОСОБА_7 нібито отримав від ОСОБА_8 80 000 грн., як оплату за продаж квартири АДРЕСА_2 і з цієї суми зобов'язується передати ОСОБА_9 50 120 грн., як частку від продажу квартири. Проте дана розписка, на думку апелянта, не долучалась у встановленому порядку до матеріалів справи, не вивчалась судом і не перевірялась її достовірність, як доказ.

Крім того суд залишив поза увагою, що сума зазначена в розписці не відповідає сумі продажу квартири зазначеній в умовах договору.

Апелянт просить суд:

- скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15.03.2016 року;

- ухвалити нове рішення по суті позовних вимог та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 27.06.2014 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ст. 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення, що переглядається, відповідає визначеним критеріям та вимогам.

З матеріалів справи вбачається та було встановлено судом першої інстанції, що згідно свідоцтва про смерть від 24.0.2012 року ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року /а.с. 11/.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.10.2012 року, виданого державним нотаріусом Ватутінської міської державної нотаріальної контори, спадкоємцем ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є її син ОСОБА_9, у тому числі з урахуванням 1/2 частки майна, від якої відмовився син спадкодавниці ОСОБА_7 на користь сина спадкодавниці ОСОБА_9.

Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з 2/3 частини квартири АДРЕСА_1

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.12.2013 року вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_9 /а.с. 13/.

26 січня 2012 року ОСОБА_9 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_7 представляти його інтереси з питань ведення спадкової справи та оформлення його спадкових прав, у тому числі на квартиру АДРЕСА_1, що залишилась після смерті матері ОСОБА_10; оформлення права власності на спадщину, в тому числі на вищевказану квартиру, та отримання свідоцтва про право на спадщину. Після чого також доручив представнику розпорядитися спадковим майном, у тому числі продати, належні йому: квартиру АДРЕСА_4, гараж АДРЕСА_7 та інше спадкове майно на свій розсуд та на своїх умовах. Довіреність видана на 5 років та дійсна до 26.01.2017 року /а.с. 14/.

27 червня 2014 року ОСОБА_7, діючи на підставі вказаної довіреності, від імені ОСОБА_9, уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого продав квартиру АДРЕСА_5 в. м. Ватутіне Черкаської області гр.ОСОБА_8 за 138 000 гривень, які, як зазначено в договорі купівлі-продажу, були передані покупцем продавцю до підписання договору /а.с. 40-41/.

Ч.1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ст. 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Ч.1 ст. 244 ЦК України передбачено підстави припинення представництва за довіреністю:

1) закінчення строку довіреності;

2) скасування довіреності особою, яка її видала;

3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю;

4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність;

5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність;

6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків;

7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Згідно ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Згідно ст. 43 Закону України «Про нотаріат», не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників.

При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

Статтею 44 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень.

Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей.

У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи.

Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Порядок посвідчення угод про відчуження майна передбачено ст. 55 ЗУ «Про нотаріат».

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо недійсності договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_9 посилається на те, що на момент вчинення правочину - 27 червня 2014 року - у ОСОБА_7 був відсутній оригінал довіреності на вчинення дій від імені ОСОБА_9, при цьому не заперечуючи того факту, що дану довіреність він не скасовував.

На підтвердження цього ОСОБА_9 вказує на ту обставину, що він надіслав 02 березня 2016 року з Німеччини, з зазначенням адреси свого постійного проживання, на адресу Звенигородського районного суду Черкаської області оригінал довіреності від 26 січня 2012 року та оригінал витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей /а.с. 117/.

Проте на конверті відсутні поштові марки, що свідчить, що конверт був надісланий не засобами поштового зв'язку, а інших об'єктивних доказів про його відправлення саме з ФРН позивач не надав.

Крім того сам факт відправлення даного листа не свідчить про ту обставину, що на час укладення оспорюваного договору зазначена довіреність була саме у позивача, оскільки між датою укладення договору (27 червня 2014 року ) та датою її відправки (02 березня 2016 року) минув тривалий проміжок часу.

Також проведеною в.о. начальника Головного управління юстиції у Черкаській області за зверненням ОСОБА_9 перевіркою дотримання вимог законодавства нотаріусом при вчиненні нотаріальних дій з посвідчення оспорюваного договору, було встановлено, що нотаріусом Тетерською К.В. при посвідченні договору купівлі-продажу було дотримано вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2012 року №296/5. У тому числі й щодо встановлення особи ОСОБА_7 та перевірки наявності у нього повноважень на укладання договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_9, а також щодо справжності даного нотаріального документу (довіреності). Після чого, встановивши, що довіреність є справжньою та не скасованою, нотаріус вчинив нотаріальну дію по посвідченню договору купівлі-продажу квартири, а довіреність повернув ОСОБА_7, оскільки вона містила повноваження щодо здійснення інших дій/ а.с.16-17/.

Тому, встановивши, що ОСОБА_9 видав на ім'я ОСОБА_7 довіреність ,якою уповноважив вчинити продаж належної йому квартири АДРЕСА_6 , яка не була ним скасована, і на підставі якої відповідач уклав договір купівлі-продажу, що був посвідчений у визначеному законодавством порядку нотаріусом Тетерською К.В., суд правомірно відхилив вказані вище доводи позивача на доведення позову.

Також ОСОБА_9 як при подачі позовної заяви так і при подачі апеляційної скарги, зазначав, що договір є безгрошовим, оскільки ОСОБА_7 не передав йому кошти за продаж квартири, що є недотриманням істотної умови правочину.

Проте судова колегія не погоджується з даним твердженням, оскільки договір купівлі-продажу здійснювався між ОСОБА_7 (який діяв від імені ОСОБА_9) та ОСОБА_8 і в договорі прямо зазначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за

138 000 грн. які продавець одержав в повному обсязі від покупця до моменту підписання цього договору. А те чи було отримано ОСОБА_9 від ОСОБА_7 кошти після вчинення правочину від його імені, не є предметом даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 308 ЦПК України передбачає, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасована правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Тому за встановлених обставин, підстав для зміни чи скасування рішення суду колегія суддів не вбачає, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року - відхилити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :