Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Кляшторний В.С. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 336/1125/16
05 травня 2016 року Справа № 22ц/778/2279/16
У Х В А Л А

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Бєлка В.Ю., Онищенко Е.А.

секретар - Бурак А.В.

при участі: прокурора - адвоката -

_________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23.03.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення про стягнення грошової позики, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Свої вимоги мотивував тим, що 18.09.2015 року відповідач взяв у нього позику - гроші в сумі 235 000 грн. з терміном повернення 23.01.2016 року. Відповідний договір був укладений у письмовій формі. Оскільки гроші боржник не повернув, просив стягнути з відповідача позику у розмірі зазначену в договорі.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23.03.2016 року заявлені вимоги задоволені повністю.

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати судове рішення, оскільки на його думку, суд неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, а саме безпідставно відмовив у затвердженні мирової угоди досягнутої між сторонами за якою боржник мав передати у власність позичальника нерухоме майно - 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 в рахунок неповернутого боргу.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального й процесуального права.

Із матеріалів справи видно, що позивач надав суду письмовий договір позики від 18.09.2015 року, з якого слідує, що ОСОБА_1 отримав у борг у позивача гроші у сумі 235 000 грн. на термін до 23.01.2016 року (а.с.9).

За ч.I ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із тексту договору слідує, що кошти надані позивачем водночас з підписанням договору.

Договір позики належить до групи реальних договорів і, відповідно, вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Права та обов'язки сторін не можуть виникнути до передачі грошей.

Із змісту ч.2 ст.640 ЦК України слідує, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Сам боржник визнає, що отримав позику в зазначеній сумі у позовній заяві, але повернути кошти не моє змоги, у зв'язку з відсутністю грошей.

За нормами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правилами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ч.1 ст.530 ЦК України йдеться, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу гроші у строк обумовлений договором позики.

Відповідно до частин першої, четвертої, п'ятої статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду й під контролем суду, заснована на взаємних поступках угода, яка по-новому визначає їх суб'єктивні права й обов'язки та є двостороннім волевиявленням сторін. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін і предмета спору. Не може визнаватися судом мирова угода, яка порушує права, свободи й охоронювані законом інтереси інших осіб.

Предмет позову - це частина позову, яка складає матеріально-правову вимогу позивача до відповідача.

Умови мирової угоди мають безпосередньо стосуватися предмета позову, що виключає зазначення в ній дій, коштів чи майна, які не належать до цього предмета.

Предметом спору у даній справі є грошові кошти, і, відповідно, мирова угода може стосуватися тільки грошових коштів у межах суми заявлених позовних вимог.

Заявляючи клопотання про затвердження мирової угоди в ній порушується питання про визнання права власності за позивачем на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, що не було предметом позову.

Як підсумок, предметом мирової угоди не може бути частка нерухомого майна.

Окрім того, суд зауважує, що згадане житлове приміщення знаходиться у спільній частковій власності.

Частиною ч.1 ст.356 ЦК України, передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, якщо інакше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди, жоден з учасників не має право укладати правочини щодо спільного майна без згоди іншого.

Оскільки співвласник решти 1/4 частки квартири участі у справі не брав, будь-якої згоди на укладання відповідачу мирової угоди в частині передачі у власність та визнання права власності за позивачем, на майно, яке перебуває у їх спільній частковій власності не надавав, колегія суддів не визнає обґрунтованими доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції при вирішення питання стосовно відмови у затвердженні мирової угоді.

Окремо, суд нагадує, що згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, передбачених ст.335,376 та 392 ЦК України.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналізуючи встановлені обставини справи, зміст рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що доводи скарги не є прийнятними.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи й підстав для скасування рішення суду за наведеними доводами у апеляційній сказі не має.

Керуючись ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23.03.2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: