Справа №490/5028/16-ц 26.12.2016 26.12.2016 26.12.2016
Справа №490/5028/16-ц Головуючий першої інстанції Мамаєва О.В.
Провадження №22-ц/784/2757/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

26 грудня 2016 року місто ОСОБА_2

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі:

представників позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5,

відповідача - ОСОБА_6 та його представника - ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Центральний відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області, Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання договору дарування недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_3 предявила вищевказаний позов до ОСОБА_6, ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), Центральний відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області, Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на підставі договору дарування від 15 квітня 2009 року належить 1/2 частка у праві спільної часткової власності на обєкти нерухомості, що розташовані по вулиці Східна №114 в місті Миколаєві. За умовами вказаного договору дарування, у користування позивача перейшли: літ. А-3 будівля охорони з цокольним поверхом, яка у подальшому була нею реконструйована та введена до експлуатації як житловий будинок, а також літ. Г-1 - склад, літ. Е-1- склад, літ. Ж-1 - пітомник для собак, літ. И-1 - навіс, хвіртка №1, ворота №2, декоративна водойма №5, свердловина №6, а також 1/2 частина огорожі №3 і 1/2 частина покриття №1.

Право власності на іншу 1/2 частку зазначеного нерухомого майна за вищевказаною адресою відповідно до договору дарування від 30 грудня 2004 року належало відповідачу ОСОБА_6 та у його користування переходили нежитлові будівлі літ. З-2, літ. Л-2, літ. В-1, літ. Д-1, літ. К-1, ворота № 7, 1/2 частина огорожі №3, 1/2 частина покриття №1.

Маючи намір виділити свою частку у зазначеному нерухомому майні, у квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з відповідним позовом.

Проте, в ході розгляду справи було встановлено, що співвласник ОСОБА_6, 27 січня 2015 року уклав нотаріально посвідчений договір дарування частки нежитлового обєкта, за яким подарував свою 1/2 частку у праві спільної часткової власності на нежитловий обєкт, що розташований по вулиці Східна №114 в місті Миколаєві, своєму синові ОСОБА_9, від імені якого діяла його законний представник мати ОСОБА_8.

Проте, як на думку позивача, при укладенні договору дарування від 27 січня 2015 року, відповідач ОСОБА_6 надав приватному нотаріусу фіктивний звіт оцінки майна від 04 листопада 2014 року, в якому фахівець оціночної фірми без виїзду на місце та огляду фактично побудованих обєктів оцінив неіснуючу будівлю охорони, яка на цей час позивачем вже була реконструйована і введена в експлуатацію як житловий будинок.

Крім того, укладення даного договору без дозволу служби у справах дітей, порушує права малолітніх дітей позивача, які, хоча і не були співвласниками обумовленого нерухомого майна, але мали безумовне право на користування ним.

На думку позивача, все це призвело до того, що малолітній ОСОБА_9 незаконно набув право власності та користування на 1/2 частку нерухомого майна, до якого входить неіснуюча в природі будівля охорони, а також інші обєкти нерухомості, які раніше знаходились в користуванні позивача.

Більш того, на момент укладення договору дарування від 27 січня 2015 року 1/2 частка нерухомого майна, яка перебувала у користуванні ОСОБА_6, знаходилась під арештом, а тому укладанням зазначеного договору порушено права стягувача, яким є ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Посилаючись на викладені обставини та положення ст.ст.224,230,232,234,358 ЦК України, ОСОБА_3 просила визнати договір дарування частки нежитлового обєкта від 27 січня 2015 року недійсним та повернути сторони за даним договором в первісний стан, а також вилучити з Єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_9 на 1/2 частку нежитлового обєкту, розташованого за вищевказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_6 проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що реальний поділ належного, на той час, йому з позивачем спільного нерухомого майна по вулиці Східна №114 у місті Миколаєві не проводився. Дійсно, він скористався своїм правом та подарував належну йому 1/2 частку зазначеного нерухомого майна своєму синові ОСОБА_9, діючи, при цьому, у відповідності до чинного законодавства. Крім того, факт переобладнання позивачем будівлі охорони літ. А-3 у житлову будівлю ним оскаржується у судовому порядку. До того ж арешт, на який посилається позивач, був знятий до укладання оспорюваного правочину.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, районний суд вважав, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Цивільні відносини щодо недійсності правочинів, в даному випадку щодо недійсності договору дарування, регулюються Цивільним кодексом України.

При цьому, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України закріплено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обовязків. Договір є укладеним, якщо сторони, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за власної волі, в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За правилами, встановленими ч.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно розяснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним.

При цьому, вирішуючи спори названої категорії, суди повинні дотримуватися норм, виписаних у ст.ст.59,60,213 ЦПК України та постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Згідно них, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено районним судом, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на нежитловий обєкт від 15 квітня 2009 року ОСОБА_11 подарувала ОСОБА_12 (зміна прізвища на ОСОБА_3 відбулася на підставі свідоцтва про шлюб) належну їй 1/2 частку у праві спільної часткової власності на нежитловий обєкт, що розташований по вулиці Східна №114 в місті Миколаєві.

За цим договором у користування позивача перейшли: літ. А-3 - будівля охорони з цокольним поверхом загальною площею 154.8 кв.м., літ Г-1 склад загальною площею 196.1 кв.м., літ Е-1 склад, літ Ж-1 пітомник для собак загальною площею 79.4 кв.м., літ И-1 навіс, хвіртка №1, ворота №2, №5 декоративна водойма, №6 свердловина, 1/2 частина огорожі №3, 1/2 частина покриття №1 (а.с.11,12-13).

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування 1/2 частки нежитлового обєкту нерухомого майна від 30 грудня 2004 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімстройторг» подарувало ОСОБА_6 1/2 частку нежитлового обєкту нерухомого майна, що знаходиться по вулиці Східна №114 в місті Миколаєві.

За умовами вказаного договору у користування обдарованого перейшли нежитлові будівлі літ З-2 загальною площею 266.2 кв.м., літ Л-2 загальною площею 170.3, літ. В-1, Д-1, К-1, ворота №7, 1/2 частина огорожі №3, 1/2 частина покриття 1 (а.с.17-18).

26 вересня 2014 року ОСОБА_3 подала до Управління державної архітектурно-будівельної Інспекції у Миколаївській області Декларацію про готовність обєкта до експлуатації на обєкт «Реконструкція будівлі охорони під житловий будинок» по вулиці Східна №114 міста Миколаїв, та зареєстрована управлінням 29 вересня 2014 року за №50 (а.с.180-182).

Згідно договору дарування від 27 січня 2015 року, ОСОБА_6 уклав договір дарування частки нежитлового обєкта, за яким подарував свою 1/2 частку у праві спільної часткової власності нежитлового об'єкта, що розташований по вулиці Східна №114 смт. Тернівка в місті Миколаєві, своєму синові ОСОБА_9, від імені якого діяла його законний представник мати ОСОБА_8

Відповідно п.2 цього договору дарування, нежитловий об'єкт, частка якого відчужується, складається з: літ. А-3 - будівля охорони з цокольним поверхом площею 154.8 кв.м., літ. В-1 - склад, літ. Г-1 склад площею 196.1 кв.м., літ. Д-1 - вбиральня, літ. Е-1 - склад, літ. Ж-1 - пітомник для собак площею 79.4 кв.м., літ. З -2 склад площею 266.2 кв.м., літ. И-1 - навіс, літ. К-1 навіс, літ Л-2 - склад з рампою площею 170.3 кв.м., огорожа №1,2,3,7, декоративна водойма №5, свердловина №6, покриття літ.№1 (а.с.22).

Відповідно до звіту про оцінку 1/2 частки нежитлового об'єкта, що належала ОСОБА_6 станом на 04 листопада 2014 року, вартість 1/2 частки нежитлового об'єкта за вищевказаною адресою, яка складається із: нежитлової будівлі літ. З-2, літ. Л-2, літ. В-1, Д-1, К-1, воріт №7, 1/2 частини огорожі №3, 1/2 частини покриття №1, становить 373 400 грн. (а.с.103-146).

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування від 27 січня 2015 року, позивач посилалась відразу на декілька правових підстав для визнання такого договору недійсним.

Зокрема, позивач зазначала, що спірний договір дарування вчинений без дозволу органу опіки та піклування.

Так, відповідно до ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним. На вимогу заінтересованої сторони такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку та піклування.

З матеріалів справи убачається, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №989 від 24 жовтня 2014 року було надано дозвіл ОСОБА_6, як законному представнику малолітнього сина ОСОБА_9, подарувати йому 1/2 частку нежитлового обєкта по вулиці Східній №114 смт. Тернівка у місті Миколаєві, що є приватною власністю дарувальника, а також підписати відповідні документи. Цим же рішенням надано дозвіл ОСОБА_8, як законному представнику малолітнього сина, прийняти у дар вказаний обєкт нерухомості, а також підписати відповідні документи (а.с.61).

Отже, оспорюваний договір вчинено відповідачами з дотриманням положень щодо наявності дозволу органу опіки та піклування та такий договір відповідає інтересам малолітньої дитини.

Твердження позивача про те, що договір дарування вчинено під пливом обману є помилковим та ґрунтується на невірному тлумаченні положень ст.230 ЦК України, з огляду на наступне.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч.1 ст. 230 ЦК України).

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Окрім того, на що також звернуто увагу в постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виходячи зі змісту ст.230 ЦК України її норми не застосовуються щодо односторонніх правочинів, до яких віднесено й договір дарування, оскільки з його укладенням у сторін не виникає, яка правило, взаємних прав та обовязків.

За такого, позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених ст.230 ЦК України задоволенню не підлягають, як і не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання договору дарування недійсним з підстав ст.232 ЦК України.

Частиною 1 ст.232 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

При цьому, для визнання правочину недійсним згідно зі ст.232 ЦК України він має укладатися між двома особами, одна з яких діє через представника. Тобто суб'єктний склад цих правочинів характеризується обов'язковою наявністю представника однієї зі сторін.

Втім, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що представник малолітньої дитини діяв всупереч інтересів дитини, матеріали справи не містять.

Також є вірним висновок суду про недоведеність позивачем вимог про визнання договору дарування недійсним з підстав його фіктивності.

Так, відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у звязку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі за №6-197ц14.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 зазначала, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час їх укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно від відповідача до його сина.

Проте, позивачем не було надано належних, допустимих і переконливих доказів того, що сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження того, що вказаний договір не відповідає загальним вимогам, необхідним для чинності правочину, які передбачені у ст.203 ЦК України, або що у даному випадку наявні передбачені ст.215,224,230,232,234 ЦК України підстави для визнання його недійсним, то районний суд законно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Посилання позивача на те, що при укладанні договору дарування позивач заперечив наявність таких обставин, як арешт спірного майна, які могли б перешкодити вчиненню правочину, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Так, при посвідченні спірного договору дарування приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу вчинено всі необхідні дії, передбачені Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Зокрема, ним під час посвідчення договору дарування 1/2 частки нерухомого майна наявність заборони її відчуження або арешту не виявлено. Більш того, у п.8 обумовленого договору зазначено, що відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 січня 2015 року обтяження на відчужувану частку нежитлового обєкту відсутні (а.с.97).

Також, зі змісту п.6 договору дарування слідує, що дарувальник стверджував, що на момент укладення цього договору відсутні спори, обтяження, а майно, що відчужується, під забороною (арештом), в іпотеці (заставі), податковій заставі не перебуває, іншими речовими правами не обтяжено.

Оскільки позивачем не доведено в чому полягає порушення саме її прав при укладенні договору дарування, то з цих підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Інші обставини, на які містяться посилання в апеляційній скарзі, судом першої інстанції при розгляді справи перевірялись. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а лише зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

За такого, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів колегія суддів приходить до висновку, що право позивача, про захист якого вона просила, не порушено, а оскаржувана угода відповідає чинному законодавству та волевиявленню сторін за договором, тому в задоволенні позову слід відмовити саме з названих підстав, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Оскільки, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_13