АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 681/1070/15-ц
Провадження № 22-ц/792/359/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Грох Л.М.,

суддів: Костенка А.М., Гринчука Р.С.,

секретар Гриньова А.М.,

за участю сторін, представника апелянта,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із жилого приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 17 грудня 2015 року

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року ОСОБА_1, звертаючись до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2, посилалась на те, що за договором дарування від 25 липня 2002 року вона стала власником житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Артема, 115 в м. Полонне. У вказаному будинку крім неї проживають ще її син ОСОБА_3 та її колишній чоловік ОСОБА_2 Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 19 вересня 2013 року шлюб між ними розірвано. Відповідач зловживає алкогольними напоями, ображає позивача та сина, який є інвалідом І групи, погрожує фізичною розправою, знищенням будинку, виганяє її та сина з будинку. З 2014 року по 2015 рік відповідача неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, при цьому йому виносилися офіційні попередження, на які той не реагує. Оскільки він систематично порушує правила співжиття, створює нестерпні умови і неможливість подальшого проживання в одному будинку, а заходи запобігання і впливу виявились безрезультатними, просила виселити відповідача на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України з належного їй житлового будинку без надання йому іншого жилого приміщення.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 17 грудня 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним через неповне зясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Суд першої інстанції в рішенні послався на ч. 4 ст. 156, 157 ЖК України, ч. 1 ст. 116 ЖК України, проте не застосував ці норми і помилково вказав, що вчинення ОСОБА_2 насильства в сімї не повязано із порушенням ним житлових відносин, зокрема, щодо користування спірним жилим приміщенням. Суд порушив норми матеріального права, застосувавши ст. 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», який не поширюється на ці правовідносини. Суд не взяв до уваги постанови суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності про насильство в сім'ї та покази свідків

Посилання суду в рішенні, що ОСОБА_2 приймав участь своєю працею та коштами у утриманні будинку, його ремонту, спорудженні господарських будівель не ґрунтується на доказах.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Відповідач просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ч.1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі зясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував матеріальний закон, який підлягав застосуванню, порушив норми процесуального права, у звязку з чим оспорюване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що вчинення відповідачем насильства в сімї не повязано з порушенням ним житлових відносин щодо користування сторонами жилим приміщенням, а за відсутності іншого житла відповідач в разі виселення стане безпритульним.

Проте з таким висновком не можна погодитися, зважаючи на таке.

Встановлено, що сторони з 1979 по 2013 роки перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Полонського райсуду від 19.09.2013 року. З часу одруження сторони проживали в житловому будинку батьків позивачки № 115 по вул. Артема в м. Полонному Хмельницької області. Мають дорослого сина, ОСОБА_3, інваліда першої групи, який потребує стороннього догляду і теж проживає у цьому будинку.

На підставі договору дарування від 25.07.2002 року до ОСОБА_1 перейшло право власності на зазначений житловий будинок.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 продовжує зловживати спиртними напоями, вчиняє насильство в сімї - ображає позивача та сина, погрожує їм фізичною розправою, знищенням будинку, позбавляє житла, виганяючи їх з будинку, чим створює неможливі умови для сумісного проживання.

З 02.10.2015 року ОСОБА_2 знаходиться на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності.

ОСОБА_2 систематично вчиняє насильство в сімї за місцем свого проживання (житловий будинок № 115 по вул. Артема в м. Полонному) відносно позивача, у звязку з чим постановою Полонського районного суду від 08.09.2014 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, постановами Полонського районного суду від 08.05.2015 року, 02.06.2015 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративні стягнення у виді громадських робіт.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ст. 157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За частиною 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні справи суд правильно виходив з того, що у спорі про виселення на підставі ст.116 ЖК України слід враховувати порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в іншому місці й не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Проте висновок суду про те, що вчинення відповідачем насильства в сімї не повязане із порушенням ним житлових відносин щодо користування спірним жилим приміщенням сторін, не ґрунтується на доказах і не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, ОСОБА_2 проживає в житловому будинку № 115 по вул. Артема в м. Полонному, де й позивачка та їхній син, і саме в цьому будинку систематично вчиняє насильство в сімї, внаслідок чого робить неможливим для позивача та сина проживання з ним в одному будинку.

Отже, відповідач систематично за місцем проживання сторін порушує правила співжиття, внаслідок чого унеможливлює для позивача та сина проживання з ним в одному будинку, при цьому заходи запобігання у виді накладених адміністративних стягнень виявились безрезультатними.

Наведені обставини в силу ст.ст. 157, 116 ч.1 ЖК є підставою для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Суд першої інстанції помилково застосував норму Закону „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, який визначає загальні засади соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, забезпечує правове регулювання відносин, спрямованих на реалізацію ними своїх прав і свобод, проте не врегульовує спірні житлові правовідносини.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналогічну норму містить ч.4 ст. 9 ЖК.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві ... для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Дійсно, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.03.2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» з приводу вирішення спору щодо виселення із жилого приміщення акцентується увага на те, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Обговорюючи питання співрозмірності втручання у право відповідача на житло, суд першої інстанції не врахував, що позивач як власник житлового будинку № 115 по вул. Артема в м. Полонному, де й постійно проживає, а також її син як член сімї, також володіють правом на повагу до свого житла.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб (ч.1 ст. 383 ЦК України).

В той же час систематичне порушення правил співжиття відповідачем в житловому будинку ОСОБА_1 істотно обмежує право позивачки та право їхнього сина, ОСОБА_3 на належне володіння та використання помешкання для власного проживання, що підтверджується постановами в справах про адміністративні правопорушення, показаннями допитаних свідків у справі, яким у порушення ст.ст. 212 -213 ЦПК України суд не дав жодної оцінки.

Так, як показав в суді першої інстанції свідок ОСОБА_3 (син сторін), відповідач скандалить не періодично, він постійно кричить та лається до матері, під час скандалів неодноразово виганяв її з дому. Вони з матірю постійно перебувають в стані страху, жити так нестерпно.

Сусіди сторін, свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтвердили, що відповідач внаслідок зловживання алкоголем постійно влаштовує скандали, виганяє дружину та сина з будинку, його нецензурну лайку та крики з будинку чутно вже з 7-ї год. ранку, до будинку регулярно підїздить міліція. ОСОБА_5 також ствердив, що відповідач неодноразово погрожував спалити та знищити будинок.

Свідок ОСОБА_6 (сусідка), підтвердивши ці показання, вказала, що позивач неодноразово перечікувала в неї вдома, поки відповідач не вгамується.

Свідок ОСОБА_7 (дільничний інспектор міліції) ствердив, що регулярно виїздив на виклики ОСОБА_1 у звязку з насильством у сімї, вчинюваним ОСОБА_2 На застосовані до нього заходи впливу за постановами суду, охоронні приписи прокурора останній не реагує, його протиправна поведінка не припиняється.

Зважаючи на викладене, колегія суддів констатує, що виселення відповідача з будинку позивача є законним, за наявності підстав, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК, а крім того, такий захід відповідає нагальній суспільній необхідності - є необхідним для захисту прав позивача та її сина на володіння та користування житлом, захисту їхнього психічного та фізичного здоровя.

Посилання суду на те, що ОСОБА_2 приймав участь своєю працею та коштами в утриманні та ремонті будинку, спорудженні господарських будівель не ґрунтується на доказах і тому не може бути прийнятим до уваги.

При цьому особа не позбавлена права звернутися з позовом про відшкодування своїх витрат, коли ці витрати перевищували покладений на нього статтею 156 ЖК обовязок.

За таких обставин існують підстави для виселення ОСОБА_2 з житлового будинку № 115 по вул. Артема в м. Полонному Хмельницької області без надання іншого жилого приміщення, відтак рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст.88 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_2 511,56 грн. судового збору в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з житлового будинку № 115 по вул. Артема в м. Полонному Хмельницької області без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 511,56 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Л.М.Грох

____________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8 Провадження № 22-ц/792/359/16

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 44