У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_5, та касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі розписки від 23 квітня 2011 року він позичив ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 4 300 доларів США та 1 тис. грн. При цьому вони домовились, що відповідач поверне грошові кошти в розмірі 4 500 доларів США 20 травня 2011 року. Проте ОСОБА_4 ухиляється від повернення грошових коштів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь 102 774 грн 59 коп., з яких: 44 630 грн 10 коп. - заборгованість за зобов'язанням, 32 991 грн 45 коп. - втрати від інфляції, 5 718 грн 77 коп. - проценти за користування грошовими коштами, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 19 434 грн 27 коп.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Розірвано договір позики, укладений 23 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 102 774 грн 59 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року заочне рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про розірвання договору позики скасовано, а в частині стягнення грошових коштів змінено та зменшено розмір стягнутих з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів до 50 348 грн 87 коп., та розмір стягнутого з ОСОБА_4 в дохід держави судового збору до 503 грн 48 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений договір позики та у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за цим договором суд розірвав договір і стягнув з останнього суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення районного суду в частині позовних вимог про розірвання договору позики та зменшуючи розмір стягнутих грошових коштів, виходив із того, що позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд лише про стягнення грошових коштів, тобто розглянуті вимоги, які не заявлені. При цьому у розписці від 23 квітня 2011 року не передбачено стягнення пені за порушення грошового зобов'язання, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Проте повністюпогодитись із такими висновками судів не можна, оскільки до них суди дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 23 квітня 2011 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 4 300 доларів США та 1 тис. грн, а зобов'язався повернути грошові кошти в розмірі 4 500 доларів США 20 травня 2011 року, про що складена відповідна розписка.

Отримані грошові кошти в розмірі 4 500 доларів США відповідач ні у встановлений в договорі позики строк, ні в подальшому не повернув.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що позивач, здійснюючи на нього психологічний та моральний тиск, змусив його написати розписку від 23 квітня 2011 року, однак грошові кошти йому не передавались та позичати їх він не збирався, у зв'язку з цим просив суд призначити судову психологічно-психіатричну експертизу.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 ст. 133 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Разом із тим суд першої інстанції на вказані положення закону уваги не звернув і не вирішив заявлене відповідачем клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, що мотивовано необхідністю з'ясування обставин написання розписки від 23 квітня 2011 року. При цьому відповідач зазначав, що розписка була написана під тиском позивача, що може свідчити про недійсність правочину (ст. 231 ЦК України).

Згідно зі ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, зокрема, психічний стан особи.

Так, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року за клопотанням представника відповідача у справі призначено судову психологічно-психіатричну експертизу.

З матеріалів справи вбачається, що для закінчення проведення вищевказаної експертизи експерт просив суд надати на розгляд експертів копію трудової книжки відповідача, амбулаторну картку та медичну документацію останнього, роздруківку судового засідання від 25 листопада 2014 року та допитати додатково свідків.

Проте суд першої інстанції у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України запит експерта не виконав, відповідача про необхідність надання документів чи явку свідків не повідомив.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України судові рішення не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Також, відмовляючи в задоволенні клопотання представника відповідача про направлення справи до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи для проведення експертизи, призначеної ухвалою суду від 25 листопада 2014 року, суд послався на те, що зазначена ухвала втратила свою чинність у зв'язку з винесенням заочного рішення від 10 вересня 2015 року, яке було скасовано.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 231 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою, зокрема, скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Проте суд першої інстанції не врахував, що після скасування заочного рішення судовий розгляд продовжується в загальному порядку, тому відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України мав сприяти здійсненню прав відповідача на проведення експертизи, про що було заявлено його представником у клопотанні (а.с. 221 - 222).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Проте апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України зазначених вимог закону не врахував, на вказані обставини справи уваги не звернув, не надавналежної правової оцінки доказам і доводам сторін та на припущенняхдійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог, відмовивши у задоволенні клопотання представника відповідача про направлення справи до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи для проведення експертизи.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. 303, 316 ЦПК України на викладене також уваги не звернув.

Отже, у силу ч. 3 ст. 335 ЦПК України з наведених вище підстав не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_5, та касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик