Справа № 361/6974/14-ц Головуючий у І інстанції Шинкар А. О.
Провадження № 22-ц/780/4672/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 13.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

13 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц.,Фінагєєва В.О.

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому зазначала, що на підставі нотаріально посвідченого 25 березня 1994 року договору дарування вона є власником 23/50 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями по вул. Щорса, 33 в с. Требухів Броварського району Київської області.

За вказаним договором дарування у її конкретне користування перейшли приміщення житлового будинку, позначені на плані літерами: 1-1 веранда, 1-2 сіни, 1-3 жила кімната, 1-4 кухня, 1-5 кухня та 1/2 частина сараю «Б», баня «З», 1/2 частина вбиральні «В», 1/2 частина огорожі «N», 1/2 частина колодязя «К1», 1/2 частина колодязя «К2», 1/2 частина замощення «Т».

Співвласником інших 27/50 частини вказаного нерухомого майна є відповідачка у вказаній справі - ОСОБА_3

Позивач зазначає, що через неприязні стосунки з відповідачем стало неможливим спільне користування та володіння частиною майна, а саме: 1/2 частиною сараю «Б», 1/2 частиною вбиральні «В», 1/2 частиною колодязя «К1», 1/2 частиною колодязя «К2», які знаходяться на частині земельної ділянки, яка фактично використовується нею.

У звязку з наведеним та на підставі ст. 365 ЦК України позивач просила суд припинити право власності ОСОБА_3 на належну їй частку нерухомого майна, а саме: 1/2 частину сараю «Б», 1/2 частину вбиральні «В», 1/2 частину колодязя «К1», 1/2 частину колодязя «К2», що знаходяться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Требухів, вул. Щорса, 33 та визнати за нею - ОСОБА_2 право власності на вказане нерухоме майно, стягнувши з неї на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного нерухомого майна у розмірі 4801 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно відмовлено.

Повернуто ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 4801 (чотири тисячі вісімсот одна) гривня, які внесені нею на депозитний рахунок Броварського міськрайонного суду Київської області № 3336, згідно квитанції від 24 грудня 2014 року.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2 просить рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Підставами для скасування зазначеного рішення позивачка вважає не правильне застосування норм матеріального права.

Відповідачка у справі подала заперечення на апеляційну скаргу в яких вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, рішення суду законним та обґрунтованим просила апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які зявилися на розгляд вказаної справи, перевіривши матеріали справи та, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах визначених вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що на підставі договору дарування, нотаріально посвідченого 25 березня 1994 року, ОСОБА_2 є власником 23/50 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями по вул. Щорса, 33 в с. Требухів Броварського району Київської області. За вказаним договором дарування у її конкретне користування перейшли приміщення житлового будинку, позначені на плані літерами: 1-1 веранда площею 16,9 кв.м, 1-2 сіни площею 3,8 кв.м, 1-3 жила кімната площею 11,1 кв.м, 1-4 кухня площею 18,1 кв.м, 1-5 кухня площею 7,9 кв.м та 1/2 частина сарая «Б», баня «З», 1/2 частина вбиральні «В», 1/2 частина огорожі «N», 1/2 частина колодязя «К1», 1/2 частина колодязя «К2», 1/2 частина тротуара «Т». (т.1 а.с.15, 16)

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 листопада 2008 року Броварською районною державною нотаріальною конторою Київської області, ОСОБА_3 є власником 27/50 частини вищезазначеного житлового будинку з відповідними надвірними будівлями.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався на рівність часток сторін у праві власності на спірне нерухоме майно, необхідність використання відповідачем підсобник приміщень (сараю-погребу, вбиральні, колодязя) для власних потреб, та вважав, що припинення права власності на вказану частину підсобних приміщень завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Однак повністю погодитися із вказаним рішенням колегія судді не може виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Верховний Суд України, розглядаючи 13 січня 2016 року справу №6-2925цс15 розяснив, що з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Як вбачається з матеріалів справи позивач у справі ОСОБА_2 набула права на 23/50 частин житлового будинку з відповідними надвірними будівлями на підставі договору дарування від 25 березня 1994 року при цьому до позивачки як власника 23/50 частин вказаного домоволодіння перейшло право конкретного користування приміщеннями в жилому будинку, що позначення на плані літерами : 1-1 веранда площею 16,9 м.2, 1-2 сіни площею 3.8 м.2,1-3 кімната жилою площею 11.1 м.2, 1-4 кухня площею 18.1 м.2, 1-5 кухня площею 7.9 м.2 та господарські будівлі 1/2 частина сараю «Б», баня «З», 1/2 частина вбиральні «В», 1/2 частина огорожі «N», 1/2 частина колодязя «К1», 1/2 частина колодязя «К2», 1/2 частина тротуару «Т» іншим співвласником даного домоволодіння в розмірі 27/50 частин є відповідачка ОСОБА_3, яка набула права власності на вказане майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4.

Як вбачається із матеріалів справи між співаниками вказаного домоволодіння встановлено конкретне користування лише приміщеннями в житловому будинку, та окремими господарськими будівлями, решта майна в тому числі спірні частини сараю «Б», колодязів «К-1» та «К-2» вбиральня «В.». перебувають у спільній частковій власності сторін без їх відповідного виділу в натурі.

З матеріалів справи також вбачається, що сторони у справі на даний час не досягли згоди і в частині поділу та приватизації земельної ділянки під відповідними частинами обєктів нерухомого майна. Разом з тим позивачка підтвердила той факт, що не зверталася до суду із позовом в порядку визначеному ст. 364 ЦК України в щодо виділу у натурі належної їй частки із майна, що є у спільній частковій власності, а тому її доводи щодо не можливості виділу належної їй частки та необхідності припинення права власності відповідачки на вказане майно є необгрунтованими, у звязку з цим позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному сумісному майні в порядку ст. 365 ЦК України є недоведеними.

Згідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У звязку з викладеним вище колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенню позов з вказаних вище підстав.

Керуючись ст.. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, ст. ст. 364, 365 ЦК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А. Яворський

судді: Т.Ц.ОСОБА_5 Фінагєєв