Справа № 154/793/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Пікула Н.В.
Провадження № 22-ц/773/1245/16 Категорія: 47 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О. В.,

з участю:

секретаря - Перебойчука Р. В.,

прокурора - Бородчук О. В.,

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Володимир-Волинського міжрайонного прокурора в інтересах держави, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна інспекція сільського господарства у Волинській області, до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_1, Володимир-Волинської райдержадміністрації, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фермерське господарство «Ворчин-Агро», про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держземагенства у Волинській області про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та її затвердження, визнання недійсними договорів оренди землі та скасування їх державної реєстрації і повернення земельних ділянок, за апеляційними скаргами Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015 року Володимир-Волинський міжрайонний прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління (далі - ГУ) Держземагенства у Волинській області, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру України, та до Реєстраційної служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції, якого замінено на Володимир-Волинську райдержадміністрацію, про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та її затвердження щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі та передачі в оренду ОСОБА_1 п'яти земельних ділянок загальною площею 156,4978 га за межами населених пунктів на території Зорянської та Стенжаричівської сільських рад Володимир-Волинського району, а також про визнання недійсними договорів оренди цих п'яти земельних ділянок та скасування їх державної реєстрації і повернення земельних ділянок в користування держави. Свої вимоги обгрунтовував тим, що накази Головного управління Держземагенства у Волинській області прийняті з порушенням норм чинного законодавства, оскільки, звертаючись із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, ОСОБА_1 не обґрунтувала розміри земельних ділянок з урахуванням своїх можливостей їх обробітку та необхідності отримання такої значної площі земельних ділянок, не зазначила при цьому перспективи діяльності фермерського господарства, не надала докази наявності сільськогосподарської техніки та інших засобів обробітку землі, не зазначила кількість членів фермерського господарства, а крім того, надані земельні ділянки знаходяться на значній відстані одна від одної, тобто не є в єдиному масиві.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 7 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2015 року у відкритті касаційного провадження у даній справі відмовлено.

Постановою судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року заяву заступника Генерального прокурора України в порядку перегляду судових рішень з підстав, передбачених ч.1 ст.355 ЦПК України, задоволено частково. Згадані рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому Верховним Судом України у даній справі за № 6-2902 цс15 викладено правовий висновок, що відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для врахування судами при застосуванні таких норм права, а саме, що при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України.

За змістом статей 1, 7, 8 Закону заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених ч.1 ст. 7 цього Закону відомостей і обставин. Розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної слід пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 30 червня 2016 року позов задоволено повністю.

Визнано незаконними і скасовано накази Головного управління Держземагентства у Волинській області за № 3-175/15-14 СГ від 03.07.2014 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», якими ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), загальною площею 156,4978 га.

Визнано незаконними та скасовано накази Головного управління Держземагентства у Волинській області за № 3-631/15-14 СГ, № 3-632/15-14 СГ, № 3-633/15-14 СГ, № 3-634/15-14 СГ від 18.09.2014 року, № 3-655/15-14 СГ від 23.09.2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки».

Визнано недійсними договори оренди землі від 25.09.2014 року, укладені між ГУ Держземагентства у Волинській області та ОСОБА_1 терміном на 7 років для створення та ведення фермерського господарства на території Стенжаричівської сільської ради Володимир-Волинського району за межами населеного пункту на земельні ділянки: площею 31,2291 га під кадастровим номером НОМЕР_2 вартістю 388289,66 грн.; площею 24,6232 га під кадастровим номером НОМЕР_1, вартістю 319138,82 грн.; площею 27,8245 га під кадастровим номером НОМЕР_3, вартістю 400082,00 грн.; земельну ділянку площею 66,9993 га під кадастровим номером НОМЕР_4, вартістю 1242659 грн., та на території Зорянської сільської ради Володимир-Волинського району за межами населеного пункту площею 5,8217 га під кадастровим номером НОМЕР_5 вартістю 54882,88 грн.;

Скасовано рішення від 02.10.2014 року реєстраційної служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області про державну реєстрацію договорів оренди землі від 30.09.2014 року: № 16205104 на земельну ділянку площею 27,8245 га, № 16206141 на земельну ділянку площею 66,9993 га, № 16206720 на земельну ділянку площею 31,2291 га, №16213253 на земельну ділянку площею 5,8217 га, № 16203620 на земельну ділянку площею 24,6232 га, які укладені між ГУ Держземагентства у Волинській області та ОСОБА_1 терміном на 7 років.

Зобов'язано ОСОБА_1 повернути до земель державної власності Зорянської та Стенжаричівської сільських рад Володимир-Волинського району Волинської області вказані земельні ділянки.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області та ОСОБА_3 - представник відповідача ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держземагентства у Волинській області із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, відповідно до ст.22 Закону України «Про землеустрій» щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості в оренду для створення та ведення фермерського господарства, із зазначенням площ та кадастрових номерів ділянок за рахунок проінвентаризованих земель сільськогосподарського призначення державної власності. До заяви додала викопіювання з кадастрової карти, довідку форми 6-зем, копії свого паспорта та трудової книжки (а.с.18-21 т.1).

На підставі поданих ОСОБА_1 документів п'ятьма наказами ГУ Держземагентства у Волинській області від 03.07.2014 року № 3-175/15-14-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» їй надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) із земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташованих на території Стенжаричівської сільської ради Володимир-Волинського району, а саме: площею 66,9993 га, (рілля); площею 24,6232 га, (пасовища), площею 31,2291 га, (пасовища); площею 27,8245 га, (сіножаті), а також на території Зорянської сільської ради Володимир-Волинського району - площею 5,8217 га, (рілля) - в оренду для створення та ведення фермерського господарства (а.с.13-17 т.1).

На підставі цих наказів ГУ Держземагентства у Волинській області за замовленнями ОСОБА_1 підприємцем ОСОБА_4 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж вищевказаних земельних ділянок в натурі (на місцевості). А також для ОСОБА_1 виготовлено технічну документацію щодо нормативної грошової оцінки зазначених земельних ділянок (а.с.52-66, 118-122 т.1).

Крім того, наказами ГУ Держземагентства у Волинській області від 18.09.2014 року № 3-631/15-14-СГ, № 3-632/15-14-СГ, № 3-633/15-14-СГ, № 3-634/15-14-СГ та від 23.09.2014 року № 3-655/15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» затверджено документацію із землеустрою та передано ОСОБА_1 в оренду строком на 7 років зазначені вище земельні ділянки площею 31,2291 га, 5,8217 га, 24,6232 га, 27,8245 га, 66,9993 га, всього площею 156,4978 га (а.с.32-36 т.1).

25 вересня 2014 року між ГУ Держземагентства у Волинській області в особі уповноваженого начальника відділу Держземагентства у Володимир-Волинському районі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено п'ять договорів оренди землі, які 02 жовтня 2014 року зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з п.4.1 цих договорів загальна сума щомісячної орендної плати складає 6012,65 грн., що в рік становить 72151,80 грн. (а.с.37-51, 68-71т.1).

Як вбачається з витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, 01.12.2014 року здійснено запис за №0001250 про реєстрацію фермерського господарства «Ворчин-Агро», головою якого є (а.с.72-74 т.1).

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку про застосування до даних правовідносин правил надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства згідно з вимогами ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до ст. 123 ЗК України.

З даним висновком суду колегія суддів повністю погоджується.

Згідно з положеннями ст. 14 Конституції України та ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до положень статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди.

За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, ст. 123 ЗК України регулює порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим, відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство», який є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним.

Отже, при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно зі ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до ст. 123 ЗК України.

Таким чином, за змістом ст. ст. 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, яка була чинною на час надання ОСОБА_1 земельних ділянок) заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених ч. 1 ст. 7 Закону умов і обставин. Тому, при розгляді заяви по суті ГУ Держземагенства повинно було дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, запропонувати заявнику надати документи для підтвердження своїх вимог, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів, і перевірити доводи ОСОБА_1, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки площею більше ніж 156 га, вивчити і врахувати розроблені і надані відповідному органу для ознайомлення перспективи діяльності фермерського господарства.

За наслідками зазначеної перевірки відповідач повинен був пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього реального бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих в оренду для ведення фермерського господарства.

Із заяви ОСОБА_1, яка зареєстрована в ГУ Держземагентва 19.06.2014 року, про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо оренди земельних ділянок для ведення фермерського господарства (а.с.18 т.1 ) вбачається, що вони взагалі не містять комплексу передбачених ч.1 ст.7 Закону умов і обставин, заявниця вказувала загальну площу землі в розмірі 126 га. Однак ГУ Держземагенства в Волинській області, розглядаючи ці заяви по суті, в порушення вказаної норми Закону, не дало їм відповідної оцінки, не перевірило доводи заявниці щодо обґрунтування розміру земельних ділянок, перспектив діяльності фермерського господарства, а також наявності трудових і матеріальних ресурсів, зокрема відповідної техніки.

Як видно з довідок Управління Держземагенства у Володимир-Волинському районі, із п'яти спірних земельних ділянок дві ділянки - площею 5,8217 га та 66,9993 га (рілля) внесені в перелік інвестиційно привабливих земельних ділянок для продажу права оренди на земельних торгах (а.с.26, 28 т.1).

Наведене свідчить про формальний підхід ГУ Держземагенства в Волинській області до вирішення заяв ОСОБА_1, що дало можливість їй у пільговому порядку одержати в користування землі державної власності значної площі поза передбаченою законом обов'язковою процедурою, тобто без проведення земельних торгів, тим самим порушивши баланс законних інтересів громадянина і держави.

Разом з тим, як встановлено судом, п'ять земельних ділянок, отриманих відповідачкою в оренду, знаходяться на значній відстані одна від одної, на території двох сільських рад, в той час, коли ч.7 ст. 7 Закону визначено право на надання земельних ділянок громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом. Однак єдиний масив має бути сукупністю суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок, які територіально становлять одне ціле, тому суд прийшов до правильного висновку, що вказана обставина свідчить про недотримання вимог Закону відповідачами при наданні ділянок та при укладенні спірних договорів оренди.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Як визначено ч.1 ст.203 ЦК ,зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи, що суд першої інстанції прийшов до висновку про незаконність наказів, виданих ГУ Держземагенства у Волинській області від 03.07.2014 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 і скасував їх, то й укладені на підставі зазначених наказів договори оренди земельних ділянок правильно та обґрунтовано визнані недійсними, а відповідно і правильним є висновок про скасування рішень державного реєстратора щодо реєстрації недійсних договорів оренди землі.

Разом з тим, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Відповідно до норм ст. 16 ЦК України та ст.152 ЗК України способами захисту прав на земельні ділянки, зокрема є визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позов прокурором пред'явлено в інтересах держави, він просить привести сторони договорів у первісний стан з метою відновлення порушених норм законодавства. А тому вказана вимога судом правомірно задоволена, а саме зобов'язано ОСОБА_1 повернути державі орендовані нею земельні ділянки, які перебувають у її користуванні без достатніх правових підстав.

Крім того, колегія суддів вважає, що позбавлення права ОСОБА_1 орендувати зазначені земельні ділянки не порушує справедливої рівноваги між інтересами суспільства та її правами, адже вона не позбавлена права на конкурентній основі отримати право оренди зазначених земельних ділянок.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, розглядаючи спір, суд встановлює фактичні обставини на підставі наданих сторонами письмових, або речових доказів, пояснень свідків чи інших передбачених законом фактичних даних.

При цьому за правилами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог, або заперечень.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачі не надали суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, представник ГУ Держгеокадастру підтвердила, що управлінням не перевірялись і не з'ясовувались необхідні обставини, від яких залежав висновок про надання в оренду земель, при цьому в суді не спростовано відсутність зареєстрованої за ОСОБА_1 та ФГ «Ворчин Агро» сільськогосподарської техніки, а також інших ресурсів для залучення найманих працівників та оренди такої техніки. В суді з пояснень відповідачки встановлено, що фактично сільськогосподарським виробництвом на орендованих землях займається інше фермерське господарство, створене її сином - «Карпо Агро».

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що не слід брати до уваги надані відповідачем ОСОБА_1 докази про діяльність фермерського господарства на спірних земельних ділянках станом на 2016 рік, про сплату орендних платежів, про укладення між ФГ «Ворчин Агро» та новоствореним ФГ «Карпо Агро» договорів, а також складений в ході повторного розгляду даної справи перспективний план діяльності по виробництву сільськогосподарської продукції ФГ «Ворчин Агро», оскільки вони не спростовують викладених у позові обставин, що існували на час оформлення прав оренди на спірні земельні ділянки.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З врахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішенням місцевого суду, оскільки воно ухвалене з дотриманням норм закону на підставі повного, об'єктивно та всебічного дослідження доказів та обставин справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та представника відповідача ОСОБА_3 в інтересах відповідача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 червня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді