Справа № 131/2212/15-ц Провадження № 22-ц/772/2124/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 23Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Сала Т.Б., Марчук В.С.,

за участю секретаря Агеєвої Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до СТОВ «Дружба» с. Кантелина Іллінецького району Вінницької області про розірвання договору оренди земельної ділянки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Посилається на те, що 28 липня 2007 року між ним та СТОВ «Дружба» було укладено договір оренди землі № 326, відповідно до якого відповідач отримав у користування земельну ділянку загальною площею 4,13 га, розташовану на території Кантелинської сільської ради Іллінецького району Вінницької області.

Позивач вважає, що відповідач СТОВ «Дружба» не виконує своїх зобовязань згідно з умовами договору, ЗК України та Законом України «Про оренду землі», оскільки більше як 5 років не здійснював глибоку оранку понад 20 сантиметрів в глиб ґрунту.

Також, у позивача є підстави вважати, що відповідач без його згоди передає його земельну ділянку в суборенду.

Крім цього, у договорі оренди землі № 326 передбачена орендна плата за землю у розмірі 537 грн. 16 коп. з урахуванням індексу інфляції. Станом на 2015 рік нормативно-грошова оцінка земельної ділянки значно більша та становить 93441,99 грн. В 2014 році він отримав кошти за орендну плату в сумі 2400 грн., з яких відповідач відрахував 300 грн. як плату за землю.

Відповідно до п. 7 договору оренди землі № 326 від 28 липня 2007 року орендна плата становить 1,5% від нормативної оцінки земельної ділянки. Однак, позивач вважає, що таке положення не відповідає Указу Президента України від 02 лютого 2002 року № 92 „Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян власників земельних ділянок та земельних часток (паїв) яким запроваджено плату за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступове збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

У звязку з цим позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом та просив ухвалити рішення, яким розірвати договір оренди землі № 326, укладений 28 липня 2007 року між ним та СТОВ «Дружба».

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до СТОВ «Дружба» с.Кантелина Іллінецького району Вінницької області про розірвання договору оренди земельної ділянки відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким його позов задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник позивач у справі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача у справі СТОВ «Дружба» до суду апеляційної інстанції не зявився, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України дана справа розглянута у його відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та його представника, що зявилися до суду, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, зокрема, судом встановлено, що 28 липня 2007 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем СТОВ «Дружба» в особі директора господарства ОСОБА_5 було укладено договір оренди землі № 326, відповідно до якого відповідач отримав у користування земельну ділянку, належну позивачу ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ВН № 003343, загальною площею 4,13 га, розташовану на території Кантелинської сільської ради Іллінецького району Вінницької області. Строк дії договору складає 10 років.

Відповідно до п. 7 укладеного договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 537,16 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підтверджені жодними належними допустимими доказами.

Так, твердження позивача ОСОБА_2 про передачу СТОВ «Дружба» земельної ділянки площею 4,13 га, розташованої на території Кантелинської сільської ради Іллінецького району Вінницької області у суборенду не доведені доказами, зокрема, відсутні акти прийому-передачі земельної ділянки у суборенду.

Відповідно до ст. ст. 8, 31 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця; на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 21 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, яка діяла на момент укладення договору між сторонами, орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ЗУ «Про плату за землю»). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Пунктом 1 Указу Президента України від 19 серпня 2008 року № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» в редакції, чинній на момент укладення договору оренди, запроваджено плату за орендну земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати, залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Указом Президента України від 02 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», було рекомендовано запроваджувати плату за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення у розмірі не менше 1,5%, визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки.

Указом Президента України від 19 серпня 2008 року № 725/208 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» встановлено розмір орендної плати не менше 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. При цьому в Указі відсутнє посилання на те, що його дія розповсюджується на договори, укладені до набрання ним чинності.

Отже, пропонований мінімальний розмір орендної плати до 3% має рекомендаційний характер та був прийняти після укладення сторонами договору оренди землі, тому не може бути підставною для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати з 1,5% до 3%. Тому сплата відповідачем орендної плати позивачу в розмірі 1,5 % від нормативної-грошової оцінки земельної ділянки не може бути підставою для розірвання договору оренди, а може бути підставою для перегляду розміру орендної плати за взаємною згодою сторін, а у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Зокрема, п. 11 договору оренди та ст. 23 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що зміна розміру орендної плати за земельні ділянки, що належать фізичним особам, здійснюється за згодою сторін.

Суд вважає помилковим твердження позивача про те, що орендна плата має визначатися з урахуванням нормативної грошової оцінки, що вказана у витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 02 листопада 2015 року № 1117, оскільки у вказаному витягу вказана актуальна інформація про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, належної позивачу, станом на дату видачі витягу, в той час як орендна плата за 2014 рік розраховується з нормативної грошової оцінки, яка була встановлена саме на 2014 рік, а не 2015 рік.

Колегія суддів також не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 15 ЦК України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути: припинення правовідношення.

При цьому слід зазначити, що в порядку цивільного судочинства підлягають захисту лише порушені, невизнані або оспорювані права.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Підстави для зміни або розірвання договору визначені законодавцем у ст. 651 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Згідно ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV (далі: Закон № 161-XIV).

За змістом ст. 1 вказаного Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Об'єктами оренди землі є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності (ст. 3 Закону № 161-XIV).

Відповідно до ст. 6 Закону № 161-XIV орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ст. ст. 21, 22 Закону № 161-XIV, в редакції, що діяла на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди землі.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах.

Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Підстави для припинення права користування земельною ділянкою визначені законодавцем у ст. 141 Земельного кодексу України.

Зокрема, однією із підстав для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати (п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України).

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати.

Як вбачається з матеріалів справи за умовами п. п. 7, 9, 10 укладеного між сторонами у справі 28 липня 2007 року ОСОБА_2 та СТОВ «Дружба» договору оренди землі № 326, згідно з яким відповідач отримав у користування земельну ділянку загальною площею 4,13 га, розташовану на території Кантелинської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 537,16 грн. до 31 грудня кожного року оренди. При цьому, передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.

Водночас, в п. 32 укладеного між сторонами договору оренди землі, останні домовилися, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

Згідно з п. 34 даного договору оренди землі дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін, рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Судом вірно встановлено, що відповідач з часу укладення з позивачем договору оренди землі і по даний час належним чином виконує взяті на себе за даним договором обовязки, зокрема дотримується земельного та природоохоронного законодавства, не пошкоджує обєкт оренди, своєчасно та у повному обсязі сплачує орендну плату, що підтверджується довідками СТОВ «Дружба» (а.с. 30, 40), а також копіями відомостей на видачу орендної плати (а.с. 41-46). При цьому позивачем дані докази не спростовані. Також позивач не надав суду жодних доказів його звернення до відповідача з приводу незгоди з розміром нарахованої та виплаченої йому орендної плати за землю.

Не знайшли підтвердження також і доводи позивача про начебто пошкодження відповідачем обєкту оренди земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню та передачу даної земельної ділянки відповідачем у суборенду

На підставі викладеного колегія суддів вважає недоведеними порушення відповідачем СТОВ «Дружба» умов укладеного між сторонами договору оренди землі, а тому суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для його дострокового розірвання.

За таких обставин, колегія суддів переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_6

Судді : /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом: