АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/320/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куксова Марія Сергіївна, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у листопаді 2014 року.

Зазначав, що 26.06.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №1248, відповідно до якого відповідач з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з договору позики передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Проте укладення зазначеного договору було здійснено сторонами всупереч наявного іпотечного договору №5433 від 14.12.2007 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6, в забезпечення виконання зобов'язань останнього за кредитним договором. Оскільки позивач не надавав згоду на передачу квартири АДРЕСА_1 у наступну іпотеку, просив визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 26.06.2014 року, зареєстрований в реєстрі за №1248.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним з моменту вчинення договір іпотеки від 26.06.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1248.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона забов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 14.12.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір №2420, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останньому кредит, у сумі 2 200 000 грн., зі сплатою 16, 5 % річних та кінцевим строком погашення до 14.12.2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 14.12.2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір, згідно з яким іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві особистої приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 30.10.2007 року, укладеним між ним та ОСОБА_8

Вказаний договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Холод Т.А. та проведено його державну реєстрацію шляхом внесення реєстраційного запису №6234675 до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та знесення реєстраційного запису №6235609 до Державного реєстру іпотек.

На підставі п. 3.3.1. іпотечного договору ОСОБА_6, як іпотекодавець, без попередньої письмової згоди іпотекодержателя зобов'язався не відчужувати, не міняти, не передавати предмет іпотеки в найм (оренду), не встановлювати інші обтяження щодо предмета іпотеки.

Судом також встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2014 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 30.10.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, визнано удаваним із моменту його укладення в частині покупця ОСОБА_6 Зазначеним рішенням покупцем за договором купівлі-продажу вказаної квартири визнано ОСОБА_3, за яким також визнано право власності на квартиру.

Право власності ОСОБА_6 на 1/2 частину квартири та ОСОБА_10 на 1/2 частину квартири, а також державна реєстрація їх права власності на квартиру, скасовані.

Згодом Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.05.2014 року зобов'язано Реєстраційну службу ГУЮ у м. Києві, зокрема зареєструвати: припинення права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, припинення обтяження в Державному реєстрі іпотек, зареєстрованого: 14.12.2007 року о 19:11:36, реєстраційний номер обтяження: 6235609, припинення обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, зареєстрованого: 14.12.2007 року о 17:46:34, реєстраційний номер обтяження: 6234675.

Також зобов'язано Реєстраційну службу ГУЮ у м. Києві зареєструвати право власності на казану квартиру за ОСОБА_3

В подальшому, 26.06.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №1248, відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з договору позики передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку та на умовах, визначених цим договором нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва по цивільній справі №757/25968/13-ц від 03.02.2014 року.

Згодом рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2014 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2014 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.11.2014 року також скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.05.2014 року та винесено нову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначав, що він, як іпотекодержатель квартири АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 14.12.2007 року, не надавав згоди на встановлення обтяження зазначеної квартири згідно договору іпотеки від 26.06.2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а тому, за відсутністю його згоди на передачу квартири в наступну іпотеку, на підставі ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» просив визнати недійсним укладений 26.06.2014 року договір іпотеки.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновків про обґрунтованість позовних вимог та наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно із ч.1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек під час виникнення спірних правовідносин регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (утратив чинність 01 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 , передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України , яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що ухвалення судом рішення про визнання права власності іншої особи на предмет договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Згідно положень ч.3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України).

Оскільки на момент укладання між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 оспорюваного договору іпотеки від 26.06.2014 року діяв договір іпотеки від 14.12.2007 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк» та ОСОБА_6, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №2420 від 14.12.2007 року, а ПАТ «Державний ощадний банк» згоди на передачу забезпеченої договором нерухомості в наступну іпотеку не надавало, судом першої інстанції зроблений правильний висновок щодо наявності передбачених законом підстав для визнання договору іпотеки від 26.06.2014 року недійсним.

З огляду на встановлені судом обставини справи, зокрема, скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2014 року, на підставі якого відповідач набув право власності на вказану квартиру, та скасування постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.05.2014 року, на підставі якої припинено обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, зареєстрованого 14.12.2007 року та зареєстровано право власності на вказану квартиру за відповідачем, а також виходячи зі змісту Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410, та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, доводи апеляційної скарги про те, що саме в момент передачі ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2, в іпотеку ОСОБА_4 на підставі договору від 26.06.2014 року, будь-яких обтяженнями щодо вказаної квартири зареєстровано не було, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і посилання апелянта на непорушення відповідачем прав позивача, з огляду на відсутність між ними договірних відносин, оскільки передачею іпотечного майна в подвійну іпотеку порушуються права ПАТ «Державний ощадний банк», як кредитора за договором, який було укладено раніше, що встановлено ст. 12 Закону України «Про іпотеку».

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: