Справа №487/8418/15-ц 22.04.2016 22.04.2016 22.04.2016
Провадження №22-ц/784/816/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої : Буренкової К.О.,

суддів: Довжук Т.С., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участю: заявника ОСОБА_1, Головного державного виконавця Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_2, ОСОБА_3 представника боржника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року за її скаргою на дії начальника та Головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії начальника та Головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі відділ ДВС).

ОСОБА_1 свої вимоги мотивувала тим, що на виконанні у відділі ДВС перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Заводським районним судом 28 квітня 2014 року, у справі за її позовом до ОСОБА_4 про стягнення 80000 грн. в межах вартості спадкового майна та 1500 грн. судових витрат. Проте при вчиненні виконавчих дій начальник відділу ДВС ОСОБА_5 в порушення п.6.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень передав виконавче провадження іншому державного виконавцю на підставі доручення, а не розпорядження.

ОСОБА_1 також зазначала, що Головний державний виконавець Буділовська О.О. не повідомила її про вчинення виконавчих дій щодо арешту та опису ? частини квартири АДРЕСА_1, чим порушені її процесуальні права як стягувача. ОСОБА_1 цього, заявник вказувала, що опис та арешт вказаного нерухомого майна проведено державним виконавцем у відсутність понятих, в акті опису та арешту майна не зазначено правовстановлюючі документи, на підставі яких відповідачка є власником зазначеної квартири, а також неправильно зазначено поверх будинку, на якому розташована вказана квартира.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 із врахуванням уточнених вимог просила, а саме: визнати неправомірними дії начальника відділу ДВС ОСОБА_5 щодо передачі на підставі доручення від 29 жовтня 2015 року вказаного виконавчого провадження для вчинення виконавчих дій Головному державному виконавцю Буділовській О.О. та скасувати зазначене доручення; визнати неправомірними дії Головного державного виконавця відділу ДВС неправомірними при складанні акту опису нерухомого майна боржника від 29 жовтня 2015 року та скасувати вказаний акт.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування судом суттєвих обставин у справі та порушення норм Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон), просила ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою її скаргу задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з такого.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Заводському відділі ДВС знаходиться зведене виконавче провадження № 48567747 щодо примусового виконання наступних виконавчих документів, а саме: виконавчого листа №2/412/570/12, виданого 28 квітня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва на виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року, яким стягнуто на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_4 80000 грн. в межах вартості спадкового майна, належного спадкодавцю ОСОБА_6, та 1500 грн. судових витрат; виконавчого листа №2/412/1610/15, виданого 20 липня 2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_7 збитків від інфляції в сумі 31256 грн. та 3% річних в сумі 710 грн.; виконавчого листа № №2/412/1610/15, виданого 07 липня 2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави 319 грн. судового збору. Виконавчі провадження за вказаними виконавчими документами відкриті постановами державних виконавців відділу ДВС від 30 квітня 2014 року, від 18 травня 2015 року та від 21 вересня 2015 року (а.с. 16,17,19).

Письмовим дорученням від 29 жовтня 2015 року начальник Заводського відділу ДВС ОСОБА_5 у звязку з перебуванням державного виконавця Антонова О.О. у відпустці передав для виконання Головному державному виконавцю цього ж відділу виконавче провадження № 48143993, боржником у якому є ОСОБА_4, для здійснення виконавчих дій (а.с.3).

Відповідно до п.6.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інстукція), передача виконавчого провадження в межах одного органу ДВС або виконавчої групи здійснюється за письмовим дорученням начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівника виконавчої групи.

Виконавче провадження передається від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу ДВС, виконавчої групи у зв'язку з хворобою державного виконавця, його перебуванням у відрядженні чи відпустці, а також у разі включення державного виконавця до складу виконавчої групи при іншому органі ДВС.

Встановивши наведені обставини та керуючись положеннями п.6.2 вказаної Інструкції, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що дії начальника відділу ДВС ОСОБА_5 щодо передачі виконавчого провадження № 48143993, боржником у якому є ОСОБА_4, іншому державному виконавцю цього ж відділу є правомірними, оскільки вчинені в межах його повноважень та у відповідності до вимог Інструкції.

За змістом ч.1 ст. 12 та ст. 58 Закону стягував має право брати участь при здійсненні виконавчих дій, у тому числі і при проведенні опису та арешту майна.

Як видно із змісту акту опису та арешту майна від 29 жовтня 2015 року Головним державним виконавцем відділу ДВС ОСОБА_2 було описано та арештовано ? частину квартири АДРЕСА_1. Про здійснення даної виконавчої дії державний виконавець не повідомляв ОСОБА_1 як стягувача.

Проаналізувавши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що право стягувача на участь при вчиненні виконавчої дії щодо опису та арешту майна передбачено ч.1 ст. 12 та ст. 58 Закону. Але, оскільки в даному випадку проводився опис та арешт лише ідеальної частки квартири, яка належить боржнику, оцінка цього майна не визначалась, то права заявника не були порушені. При цьому суд правильно зазначив, що вчиненням цієї виконавчої дії було розпочато процедуру реального виконання зазначених виконавчих документів. Що стосується помилки, допущеної в акті опису та арешту частини квартири, стосовно зазначення поверху будинку, на якому розташована квартира, то вона виправлена постановою Головного державного виконавця відділу ДВС від 19 листопада 2015 року (а.с.74).

Відповідно до ч. 4 ст. 63 Закону після надходження документального підтвердження належності боржнику на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна державний виконавець накладає на них арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідних реєстрів в установленому законодавством порядку. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У виконавчому провадженні, яке досліджено судом наявний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, із якого видно, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

Згідно п. 5 ст. 57 Закону в акті опису та арешту майна зазначення правоустановчих документів, на підставі яких майно належить відповідачу не передбачено.

Тому безпідставними є посилання ОСОБА_1 в скарзі на те, що відсутність відомостей щодо правоустановчих документів в акті опису та арешту ? частини квартири є підставою для визнання дії державного виконавця неправомірними та скасування цього акту.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів, які спростовували б висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: К.О. Буренкова

Судді: Т.С. Довжук

ОСОБА_8