Справа № 371/107/16-ц Головуючий у І інстанції Капшук Л. О.
Провадження № 22-ц/780/3616/16 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 47 17.08.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

17 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 27 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості частки у спільному сумісному майні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що перебував з відповідачем у шлюбі з 17 травня 2013 року по 08 травня 2015 року.

Після розірвання шлюбу з відповідачем виникли суперечки щодо прав володіння, користування та розпорядження частиною спільного сумісного майна, набутого за час проживання у шлюбі.

Зокрема, предметом спору з відповідачем став транспортний засіб - автомобіль марки «Hyundai Getz», який був придбаний в період шлюбу та зареєстрований на ім'я відповідача.

Вказаним автомобілем відповідач користується одноосібно, у неї перебувають реєстраційні документи на автомобіль. За взаємною згодою вони не можуть користуватись автомобілем, оскільки відповідач не визнає його права на вказане майно. В зв'язку з цим він бажає припинити право спільної сумісної власності на автомобіль. Оскільки транспортний засіб зареєстрований за відповідачем, просить стягнути з неї грошову компенсацію вартості належної йому частки у вказаному майні, яку визначив в розмірі 94 480 грн., виходячи з ринкової вартості автомобіля - 188 960 грн. Просив в судовому порядку стягнути з відповідача грошову компенсацію належної йому 1/2 частки у праві власності на автомобіль «Hyundai Getz», після сплати компенсації припинити його право на частку у спільній сумісній власності.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 27 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі. Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновки суду про те, що джерелом придбання спірного майна не були спільні сумісні кошти подружжя, є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Позивач не заперечував тієї обставини, що 61 000 грн. на придбання спірного авто їм передала мати відповідачки, однак зазначає, що вказані кошти були передані безоплатно та без жодних умов для сім'ї та в інтересах їх сім'ї. Зазначив, що та обставина, що автомобіль перебував у користуванні відповідачки, а позивач ніколи ним не користувався, не може свідчити про належність його відповідачу на праві особистої приватної власності.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 17 травня 2013 року по 08 травня 2015 року.

12 червня 2014 року на ім'я відповідача було зареєстровано автомобіль марки «Hyundai Getz», 2008 року випуску, держаний номер НОМЕР_1.

Дані обставини підтверджені свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2, свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_3, виданими відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області відповідно 17 травня 2013 року та 08 травня 2015 року, довідкою адміністратора територіального сервісного центру 3242 № 35 від 28 січня 2016 року, та не заперечуються сторонами.

Згідно наданої відповідачем довідки-рахунку № 504136 від 12 червня 2014 року вартість автомобіля на час його придбання складала 69000 грн.

05 березня 2016 року відповідач розпорядилась зареєстрованим на неї автомобілем шляхом продажу. Дана обставина підтверджена договором купівлі-продажу транспортного засобу № 1817, оформленим 05 березня 2016 року в територіальному сервісному центрі МВС 3246. Продаж авто було здійснено за ціною 30 000 гривень.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок про те, що джерелом набуття спірного майна у виді транспортного засобу не були спільні сумісні кошти сторін як подружжя чи їх спільна праця, таке майно не було предметом спільного користування, відповідач придбала його для свого користування і ним сама користувалася, тому воно не має статусу спільного сумісного майна подружжя та є особистою приватною власністю відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони суперечать нормам матеріального права та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно з роз"ясненням Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2997 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст..60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім."я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень п.24 зазначеної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, у т.ч. коштовності, навіть якщо вони були придбані за кошти подружжя.

Згідно п. 30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об"єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст. 65 СК.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що одним із них здійснено його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім"ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом встановлено що спірний автомобіль було придбано під час перебування у шлюбі за 69 000 гривень, при цьому 61000 гривень на придбання авто сторонам надала мати відповідачки, а 8000 гривень було виплачено самими сторонами. Позивач зазначених обставин не заперечував, однак вказав, що кошти на придбання автомобіля надавались матір'ю відповідачки в інтересах сім'ї.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що спірне майно придбане за кошти, які б належали ОСОБА_3 особисто. Та обставина, що позивач не користувався спірним автомобілем не змінює статус спірного майна, як спільного сумісного.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо невідповідності рішення суду вимогам закону та обставинам справи, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Судом встановлено, що на час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 розпорядилась спірним майном без згоди відповідача шляхом продажу. Дана обставина підтверджена договором купівлі-продажу транспортного засобу № 1817, оформленим 05 березня 2016 року в територіальному сервісному центрі МВС 3246. Продаж авто було здійснено за ціною 30 000 гривень.

З огляду на вказане та з урахуванням положень ст. ст. 70, 71 СК України, колегія суддів вважає за можливе задовольнити вимоги ОСОБА_2 частково, стягнувши з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості спільного сумісного майна в розмірі 15 000 гривень (1/2 від отриманого за договором купівлі-продажу).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 27 квітня 2016 року - скасувати. Ухвалити у даній справі нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості частки у спільному сумісному майні - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсації вартості частки у спільному сумісному майні в розмірі 15 000 гривень. В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: