АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1496/ 2016
Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6 розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання спільною власністю, виділ автомобіля, стягнення коштів.

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання автомобіля НОМЕР_1 таким, що є спільною сумісною власністю подружжя., виділення автомобіля у порядку поділу відповідачу так як він фактично перебуває в його володінні та стягнення з останнього на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля в розмірі з урахування уточнених позовних вимог 63127 гривень. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що автомобіль було придбано під час перебування у шлюбі в квітні 2012 року за 15 000 доларів США.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

Відповідач та представник відповідача не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2001 року.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

13 квітня 2012 року на ім'я ОСОБА_5 був придбаний автомобіль марки «Ауді А6», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 1999 року випуску.

24 липня 2014 року зазначений автомобіль ОСОБА_5 продав ОСОБА_8, що підтверджується довідкою-рахунком за 60 000 гривень та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 24 липня 2014 року на ім'я ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

А відтак з урахуванням наданих сторонами в ході судового розгляду доказів вважав, що автомобіль був придбаний в період шлюбу, а тому в силу закону вважається, спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

При цьому судом вказувалось на те, що при розгляді справи сторона позивача не надала суду будь-яких належних доказів, які б спростовували доводи відповідача про те, що автомобіль продано в період шлюбу без її згоди.

Зазначаючи також при цьому, що ОСОБА_3 також не зверталась до суду з позовом про визнання договору по відчуженню автомобіля недійсним, як такого, що укладений без її згоди.

Відмовляючи у задоволенні вимог про виділення автомобіля в натурі ОСОБА_5 та стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації в розмірі 1/2 частини автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи в суді власником автомобіля є інша особа - ОСОБА_8 Тому автомобіль не може бути виділений відповідачу як і визнаний спільною сумісною власністю сторін у справі, оскільки в такому випадку буде порушено право власності титульного власника автомобіля.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач вказувала на те, що судом першої інстанції було допущено неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи. А саме, не встановлено час припинення подружніх стосунків між сторонами, та ведення ними спільного господарства до часу розірвання шлюбу -23.12.2014 року, зокрема, на дату продажу спірного майна. Хоча, матеріали справи містили в собі копію позовної заяви про розірвання шлюбу подану відповідачем, де він сам вказував на час припинення спільного проживання та ведення господарства між ними з 06.06.2014 року, тобто до часу продажу автомобіля.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище обставини не можуть бути підставами для скасування постановленого рішення суду.

Так як відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, згідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позовна заява про розірвання шлюбу на яку посилалась позивач як на доказ по справі не є таким доказом в розумінні положень ст. 59 ЦПК України.

Так як, постановлене судом 23.12.2014 року рішення за результатами розгляду позовної заяви про розірвання шлюбу не містить у собі будь-яких посилань відносно часу ( місяць, рік) припинення між подружжям спільного проживання та ведення господарства ( а.с. 125), тобто судом не було встановлено час припинення подружжям спільного проживання та ведення спільного господарства. Інших доказів, які б вказувала на те, що автомобіль відповідачем було відчужено не під час перебування сторін у шлюбі матеріали справи не містять.

На думку колегії суддів не ґрунтуються на нормах діючого законодавства також доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом норм ч.3 ст. 65 СК України щодо необхідності письмової згоди другого з подружжя на продаж цінного спільного сумісного майна, так як спірний автомобіль безперечно є цінним майном, а тому її згода на продаж повинна була оформлена письмово. Посилання суду першої інстанції на норми ч. 2 ст. 65 СК України, не ґрунтується на думку особи, яка подала апеляційну скаргу на фактичних обставинах справи. А відтак,позивач вважала, що внаслідок неповного з'ясування обставин справи, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. За умови звернення подружжя ( одного із них) до суду з таким позовом ( ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли кожен із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу в залишає майно у їх спільній частковій власності.

У той же час судом було встановлено, що автомобіль який належав сторонам на праві спільної сумісної власності був відчужений відповідачем під час перебування сторін у шлюбі. Відтак виникнення в обох із подружжя цивільних прав за договором, укладеним одним із них, необхідним є лише факт укладення такого договору в інтересах сімї, тобто поширюється презумпція ( передбачуваності) згоди другого із подружжя. І тому якщо чоловік та дружина не зверталися до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, права та обов'язки за таким договором поширюються на обох із подружжя.

Позивач заперечуючи в ході судового розгляду щодо надання згоди на продаж транспортного засобу, не надала до суду даних щодо звернення з позовом про визнання договору купівлі - продажу автомобіля недійсним, відтак висновки суду першої інстанції щодо недоведеності вимог позивача є обґрунтованими.

Також в апеляційній скарзі позивачем вказувалось на те, що мотивувальна частина рішення суду суперечить його резолютивній частині. Так як в мотивувальній частині рішення суд визнає спільним сумісним майном спірне майно ( автомобіль). Однак резолютивна частина не містить у собі даних щодо задоволення вимог позивача в цій частині.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не взято до уваги те, що під час вирішення питання поділу майна, суд з'ясовує питання чи є це майно особистою власністю одного із них чи спільною сумісною власністю подружжя і в залежності від цього вирішує спір.

Отже, встановлення майна спільною сумісною власністю подружжя не є позовними вимогами, а є обставинами які підлягають з'ясуванню під час розгляду справи.

А тому суд першої інстанції встановивши під час розгляду справи, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя правомірно зазначив про це в мотивувальній частині рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: