АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2016 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування вказаного позову зазначила, що з березня 2014 року вона та відповідач почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_5. На дату народження сина позивач постійно проживала із відповідачем, тому місце проживання дитини було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1. З 16.08.2015 відповідач, зловживаючи алкогольними напоями, почав проявляти агресію по відношення до позивача, в тому числі неодноразово виганяв її з квартири. 22.12.2015 на фоні чергового скандалу відповідач примусово виставив позивача за межі квартири та, погрожуючи фізичним насильством, заборонив повертатися для подальшого спільного проживання. При цьому відповідач всупереч волі матері залишив дитину у своїй квартирі і категорично відмовляється її повернути. Відповідач ігнорує необхідність годування малолітньої дитини грудним молоком, що може мати негативний вплив на її здоров'я. 11.01.2015 Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на неодноразові звернення позивача листом повідомила про вжиті заходи та рекомендувала звернутися до суду для вирішення питання стосовно місця проживання дитини.

Справа № 754/1626/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10399/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
До початку розгляду справи по суті сторона відповідача заявила клопотання про прийняття до спільного розгляду із первісним позовом - зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини.

Згідно ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2016 вказаний зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду із первісним про визначення місця проживання дитини.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2016 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_2.

Зобов'язано відібрати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у батька ОСОБА_1 та передати матері ОСОБА_2.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що висновок щодо місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, який було подано до суду Органом опіки та піклування суперечить вимогам п. 72 Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» тому підлягає скасуванню та вважається таким що не поданий до суду, а тому вважає, що до суду повинно бути подано новий висновок Службою у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо визначення місця проживання дитини, який буде складений з додержанням вимог передбачених п. 72 Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини». Враховуючи вищенаведене просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з'явилися. Представником через канцелярію суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з тим, що ними оскаржується в судовому порядку наданий Службою у справах дітей висновок. Проте підтвердження поважності причин неявки в судове засідання апеляційного суду, представником не вказано та не підтверджено. Тому підстав для визнання причин їх неявки в судове засідання поважними колегія суддів не вбачає, а тому керуючись ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність ОСОБА_1 та його представника.

В судому засіданні апеляційну скаргу підтримала третя особа за зустрічним позовом ОСОБА_4, просила про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог заявлених ОСОБА_1

Представник позивача ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації в листі від 25.07.2016 № 01-04-2489 вказала на те, що заперечує проти апеляційної скарги ОСОБА_1, просять відмовити у її задоволенні,та розяглнути справу у відсутності їх представника.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження від 11.03.2015, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.3).

З грудня 2015 року сторони по справі стали проживати окремо, при цьому малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишився проживати з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, без погодження з матір'ю ОСОБА_2.

Наявність спору стосовно місця проживання дитини та наявність перешкод у спілкуванні матері з дитиною підтверджуються її численними зверненнями до правоохоронних органів та результатами розгляду цих звернень в період з 11.09.2015 по 02.02.2016. З висновків Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві та ДІМ Ржищівського МВС Кагарлицього РВ ГУМВС України в Київській області вбачається, що ОСОБА_5 не бажає віддавати дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2., матері ОСОБА_2 (а.с.76-84).

В ході розгляду справи відповідач заперечував створення ним перешкод у спілкуванні матері з дитиною, вказує на те, що за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 він дозволяє ОСОБА_2 бачитися з малолітнім сином.

Згідно з Актом обстеження умов проживання від 29.12.2015, складеного Службою у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації., житло де проживає батько з дитиною складається з чотирьох кімнат. Для дитини створені умови щодо утримання та виховання. Разом з ОСОБА_1 та малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2., в квартирі проживає чотири особи, а саме: ОСОБА_3 - мати ОСОБА_1, ОСОБА_4 - сестра ОСОБА_1, ОСОБА_8 - син ОСОБА_9, що не заперечується жодною із сторін у судовому засіданні та підтверджується відповідним актом обстеження умов проживання (а.с.49).

Актом обстеження умов проживання від 14.01.2016, за адресою: АДРЕСА_2 встановлено, що за вказаною адресою проживають: ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11. Вказане житло складається з двох кімнат. На час перевірки умови проживання задовільні, створені умови проживання для малолітніх дітей. Негативних проявів не виявлено, порушень прав дитини не виявлено (а.с.86).

Отже за результатом зробленої Службою перевірки встановлено, що за обома адресами проживання батьків, матері та батька створені всі необхідні умови для проживання дитини. Вказане також підтверджується наданими суду вищевказаними Актами обстеження умов проживання від 29.12.2015 та 14.01.2016.

Посилання кожної із сторін на відсутність належних житлових умов для проживання дитини, як за адресою матері, так і за адресою батька, в наданих та перевірених судом доказах не знайшли свого відображення, а тому суд за наявності відповідних Актів, вважає доведеним факт належних умов проживання для дитини, як за адресою фактичного проживання матері так і за адресою проживання та реєстрації батька.

Відповідно до наданого висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві держаної адміністрації від 06.06.2016 щодо визначення місця проживання малолітньої дитини Служба вважає за доцільнепроживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2., разом з матір'ю ОСОБА_2, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (а.с.139-131).

Задовольняючи позовні вимоги позивача - ОСОБА_2 суд виходив з положень ст. 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 де зазначено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В ході розгляду справи судом не встановлено будь-яких обмежень чи-то протипоказань ОСОБА_2, як матері малолітньої дитини на виконання нею батьківських обов'язків. Жодних фактів, що залишення дитини з матір'ю буде суперечити її інтересам не встановлено. Докази щодо зловживання позивачем спиртними напоями, чи наркотичними засобами відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам та нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 160 СК України, передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання малолітньої дитини визначається за домовленістю батьків. Оскільки в даному випадку сторони не дійшли згоди з цього питання - місце проживання малолітнього сина сторін визначається за рішенням суду.

Сам по собі факт проживання дитини на даний період часу з відповідачем у справі не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з батьком, бо виключних обставин для закріплення такого проживання дитини з батьком та розлучення із своєю матір'ю в ході розгляду справи не встановлено. А тому оцінюючи докази у справі, фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір'ю та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком.

Згідно з ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Згідно ч. 2 ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Відповідно будь-яка зміна місця проживання дитини неможлива лише за волею одного з батьків, при відсутності погодження та наявності заперечення застосування судом такого заходу як відібрання дитини відповідає вимогам чинного законодавства, норми якого наведені вище.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що всі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повної гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним положенням Конвенції.

Крім того, виходячи з положень ст.ст.157,181 СК України той з батьків хто проживає окремо зобов'язаний так само брати учать у вихованні дитини, як і той хто проживає з дітьми, останній до того ж немає права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже при визначенні місця проживання дітей з матір'ю, батько не позбавляється можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні.

Слід погодитись з твердженням суду першої інстанції , що дитина в такому маленькому віці (до двох років) найбільш потребує постійного з нею знаходження, догляду, любові та уваги матері, тоді як батько ніяким чином не обмежується у спілкуванні та вихованні дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, рішення суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді