Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, стягнення коштів у зв'язку з розірванням договору за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що 10 лютого 2015 року з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») він уклав договір фінансового лізингу. У межах семи днів з моменту його укладання він звернувся до відповідача з заявою про його розірвання та повернення коштів. Відповідач погодився на розірвання договору, однак кошти не повернув. Вважав, що відповідач порушив Закон України «Про захист прав споживачів».

Ураховуючи наведене, просив стягнути з відповідача кошти в сумі 16 000 грн та неустойку в розмірі 275 200 грн у зв'язку з розірванням договору фінансового лізингу від 10 лютого 2015 року.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від

28 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 16 000 грн та неустойку в розмірі 35 200 грн у зв'язку з розірванням договору фінансового лізингу від 10 лютого 2015 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК «Еталон» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що п. 12.11 договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, не відповідає положенням ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обмежує права ОСОБА_3, які йому гарантовані законом, а тому є нікчемними в тій частині, що суперечить положенням вказаного закону.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що 10 лютого 2015 року між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_3 було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є трактор «Донфенг 244».

На виконання умов договору ОСОБА_3 сплатив на рахунок

ТОВ «ЛК «Еталон» 16 000 грн як реєстраційний платіж.

16 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення коштів.

Листом від 12 березня 2015 року ТОВ «ЛК «Еталон» повідомило позивача про те, що договір вважається розірваним із 20 лютого 2015 року, одноразова сплата за організацію та оформлення договору під час його укладення в розмірі 16 000 грн поверненню не підлягає згідно з пунктом 12.11 статті 12 договору, яким передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу комісія за організацію цього договору лізингоодержувачу не повертається

Згідно із частиною другою ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Проаналізувавши зміст договору, суд установив, що укладений

10 лютого 2015 року між сторонами договір є нікчемним, так як 16 лютого 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу, тобто в межах 6 (шести) днів з моменту укладання договору. а відтак сплачені позивачем кошти підлягають поверненню.

Як убачається зі змісту п. 12.11 договору лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмету лізингу, лізингодавець повертає сплачені грошові кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

За умовами договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю перший внесок, який складається з: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи; авансу ціни позову предмета лізингу; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу.

Згідно з умовами договору авансовий платіж - це сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в додатку № 1 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

Комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення даного договору лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

Відповідно до додатку 1 до договору вартість предмета лізингу становить 160 000 грн, відсоток платежів 50%, авансовий платіж 80 000 грн, щомісячний платіж 6 666,67 грн, комісія за організацію (10%) 16 000 грн, комісія за передачу 4 800 грн.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пред'являючи позов про стягнення коштів у зв'язку з розірванням договору, ОСОБА_3 посилався на те, що п. 12.11 договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, не відповідає положенням ч. 3

ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», обмежує його права та є нікчемним.

Як убачається з матеріалів справи, договір як в цілому так і окремі його положення позивачем у межах даного позову не оспорено.

Погоджуючись з доводами позивача про нікчемність договору, оскільки він суперечить вимогам ч. ч 3, 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», якими закріплено право споживача на розірвання договору у разі реалізації продукції поза торговельними або фінансовими приміщеннями, суд не дав належної оцінки змісту заяви позивача, адресованої ТОВ «ЛК «Еталон», у якій, як на підставу розірвання договору позивач посилався на недовіру до компанії (а. с.13).

Оскільки умовами договору не передбачено повернення лізингоодержувачу комісії за організацію даного договору у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмету лізингу, договір в цілому або його окремі положення в установленому законом порядку недійсним не визнано, суди прийшли до передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Ураховуючи наведене судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від

28 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від

24 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська