Номер провадження: 22-ц/785/4344/16
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

Плавич Н.Д.,

при секретарі - Сібовій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства страхова компанія «Теком» до ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4 про стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 7 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ПрАТ СК «Теком», звернувшись 16 жовтня 2012 року до суду з вищевказаним позовом, вказав, що 27 серпня 2010 року о 9.40 годині в м. Одесі з вини водія автомобіля «ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_3, ОСОБА_3 сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої аварійно пошкоджено керований водієм ОСОБА_4 автомобіль «Mіstsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1. Подія визнана страховим випадком, за заявою ОСОБА_4 як потерпілої особи виплачено страхове відшкодування в сумі 16310,69 грн. Посилаючись на вказані обставини, передбачене статтею 993 ЦК України, статтею 27 Закону України «Про страхування» право вимоги, позивач ПрАТ СК «Теком» просив стягнути з ОСОБА_3 як відповідальної за збитки особи фактичні витрати в загальній сумі 16822,25 грн., та судові витрати (т.1 а.с.1-3).

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав (т.1 а.с.88-92, 155-158).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 червня 2014 року, позов задоволено (т.1 а.с.169-171, 282-283).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.76-77).

При новому розгляді справи позивач ПрАТ СК «Теком» звернувся 21 січня 2016 року та 7 квітня 2016 року з заявами про зменшення позовних вимог та просив на підставі статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування» стягнути з відповідача ОСОБА_3 як відповідальної за збитки особи 14094,08 грн. та судові витрати (т.2 а.с.96, 114, 101-103, 114).

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав (т.2 а.с.107-110).

Третя особа ОСОБА_4 підтримала вимоги ПрАТ СК «Теком» (т.2 а.с.100).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 7 квітня 2016 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПрАТ СК «Теком» 14094,08 грн. виплаченого страхового відшкодування та судові витрати в сумі 214,60 грн. (т.2 а.с.120-122).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Неправильність рішення суду мотивовано невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

27 серпня 2010 року о 9.40 годині в районі перехрестя вул.Щепкіна та вул.Кінна в м.Одесі сталася дорожньо-транспортна пригода в результаті зіткнення керованого водієм ОСОБА_3 автомобіля марки «Ваз»-2106, реєстраційний номер НОМЕР_3, з керованим водієм ОСОБА_4 автомобілем марки «Mіstsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1. У відношенні ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення від 27 серпня 2010 року за невиконання вимог пункту 13.1 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність статтею 124 КпАП України. ОСОБА_3 підписано протокол про адміністративне правопорушення, схему місця дорожньо-транспортної пригоди, дано пояснення від 27 серпня 2010 року, за змістом якого визнано недотримання дистанції між транспортними засобами та допущення зіткнення з автомобілем марки «Mіstsubishi», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4 Згідно виданої ОСОБА_4 довідки ДАІ автомобіль марки «Mіstsubishi», реєстраційний номер НОМЕР_1, зазнав в результаті дорожньо-транспортної пригоди механічних пошкоджень (т.1 а.с.93-95, 96).

Постановою судді Приморського районного суду м. Одеси від 8 жовтня 2010 року (описку виправлено постановою судді Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2012 року, в прийнятті апеляції на вказану постанову відмовлено ухвалою судді апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2013 року) ОСОБА_3 визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, та піддано покаранню у вигляді штрафу за допущене 27 серпня 2010 року о 9.40 годині під час керування транспортним засобом автомобілем марки «Ваз»-2106, реєстраційний номер НОМЕР_2, в районі перехрестя вул.Щепкіна та вул.Кінна в м. Одесі порушення пункту 13.1 Правил дорожнього руху, що призвело до зіткнення з керованим водієм ОСОБА_4 автомобілем «Mіstsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1 а.с.14, 15, 115).

На момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Mіstsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, був застрахований страхувальником ОСОБА_4 у страховика ЗАТ СК «Теком» (після зміни найменування ПрАТ СК «Теком») згідно договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №207-10 Д/Т/АТ від 21 травня 2010 року (строк дії договору з 21 травня 2010 року по 20 травня 2011 року). Відповідно до пункту 7 частини 1 договору ліміт відшкодування (КАСКО): безумовна франшиза 10%, амортизаційний знос при настанні страхового випадку не враховується, відповідно, виплаті підлягає сума відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля. Страхувальником ОСОБА_4 21 травня 2010 року сплачено по договору страхову премію (Авто-КАСКО) в сумі 5158,50 грн. (т.1 а.с.43, 44-51, 128).

Відповідно до висновку №0905 від 20 вересня 2010 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, спричиненого власнику транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту отриманих автомобілем марки «Mіstsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, пошкоджень визначена рівною 17747,00 грн.

Отримання пошкоджень при дорожньо-транспортній пригоді визнано страховим випадком, відповідно до страхового акту №557 від 12 жовтня 2010 року проведено розрахунок страхового відшкодування в сумі 16310,69 грн. Згідно платіжного доручення №6032 від 18 жовтня 2010 року кошти в сумі 16310,69 грн. перераховано відповідно до рахунку ТОВ «АДІС-Авто» по рахунку №С-16002 від 28 вересня 2010 року та акту виконаних робіт №РС-0008636 від 23 грудня 2010 року (т.1 а.с.17-41, 52-57).

Витрати по сплаті висновку №0905 від 20 вересня 2010 року склали 436,00 грн., що підтверджено платіжним дорученням №5898 від 11 жовтня 2010 року та актом №0905 від 11 жовтня 2010 року виконаних робіт; поштові витрати склали 75,56 грн., що підтверджено телеграмою про виклик ОСОБА_3 на огляд пошкодженого застрахованого автомобіля та квитанціями про відправку телеграми (т.1 а.с.21-25, 42).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України). Підставами відповідальності за заподіяння шкоди є: шкода; протиправність діяльності, пов'язаної з підвищеною небезпекою для оточення; причинний зв'язок між джерелом підвищеної небезпеки та шкодою, що настала.

Відповідно до положень статті 27 Закону України «Про страхування», статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, у сенсі положень вищевказаних норм матеріального права особливістю майнового страхування є законодавче закріплення переходу до страховика, який виплатив страхове відшкодування, права вимоги страхувальника, яке він має до особи, відповідальної за збитки. Страховик набуває права вимоги тільки за умови виплати ним страхового відшкодування в межах страхової суми. Відбувається заміна сторін у зобов'язанні - відступлення права вимоги (цесія) - страховик замінює страхувальника в його вимозі до особи, винної у заподіянні шкоди. Право вимоги переходить в межах фактично виплаченої суми. Суму шкоди в частині, не покритій страховим відшкодуванням, страхувальник може стягнути із заподіювача самостійно.

Докази в справі вказують на те, що ПрАТ СК «Теком» є страховиком, ОСОБА_4 є страхувальником, ОСОБА_3 є особою, відповідальною за завдані в результаті скоєної з його вини дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 збитки пошкодженням належного їй рухомого майна. Виплата страховиком ПрАТ СК «Теком» страхувальнику ОСОБА_4 за договором майнового страхування страхового відшкодування вказує на перехід до ПрАТ СК «Теком» права вимоги до ОСОБА_3 як відповідальної за збитки особи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, визначився зі спірними правовідносинами та норами матеріального права, що такі регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про перехід до страховика ПрАТ СК «Теком» прав страхувальника ОСОБА_4 щодо ОСОБА_3 як відповідальної за завдані винними діями збитки особи та, відповідно, права ПрАТ СК «Теком» на підставі статті 27 Закону України «Про страхування», статті 993 ЦК України на стягнення з ОСОБА_3 фактично виплачених сум. Суд зважив на зменшення розміру вимог та задовольнив такі в уточненому розмірі 14094,08 грн., що є в межах фактично виплаченого ПрАТ СК «Теком» страхового відшкодування 16310,69 грн.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанції касаційна інстанції в ухвалі від 29 квітня 2015 року дала оцінку доводам ОСОБА_3 та передала справу на новий розгляд до суду першої інстанції лише для перевірки виконання страхувальником вимоги п.11.2.16 договору щодо передачі страховику замінених деталей і обладнання, щодо яких виплачене страхове відшкодування; та для з'ясування чи перебувають замінені деталі та обладнання у страховика, чи продовжують існувати як речі матеріального світу (не знищені) та, в залежності від встановленого, для визначення з доводами ОСОБА_3 про відсутність підстав для стягнення з нього вартості запасних частин, встановлених на автомобіль потерпілої згідно рахунку С-16002 від 28 вересня 2010 року на суму 11952,09 грн. (т.2 а.с.76-77).

Інші доводи ОСОБА_3 касаційною інстанцією було відхилено, проте, ОСОБА_3 такі викладає в апеляційній скарзі знову.

Так, ОСОБА_3 в апеляційній скарги звертає увагу на укладення договору страхування з ЗАТ СК «Теком», на пред'явлення позову ПрАТ СК «Теком», на підставі аналізу статутних документів компанії приходить до висновку про те, що ПрАТ СК «Теком» не є правонаступником ЗАТ СК «Теком» та, відповідно, не може бути позивачем.

Дані доводи безпідставні, спростовані Статутом ПрАТ СК «Теком», даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т.1 а.с.4-15). Крім того, доводи ОСОБА_3 щодо неналежності позивача перевірені касаційною інстанцією та відхилені.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі ставить під сумнів підписання ОСОБА_4 договору страхування, а відтак, вважає договір страхування не чинним.

Дані доводи безпідставні. ОСОБА_4 є власником транспортного засобу автомобіля марки «Mіstsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_4, що підтверджено реєстрацію транспортного засобу РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області (т.1 а.с.43). Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу №207-10/Д/Т/АТ від 21 травня 2010 року строком дії з 00.00 годин 21 травня 2010 року по 24.00 годин 20 травня 2011 року укладено між ЗАТ СК «Теком» та ОСОБА_4, договір недійсним не визнано, укладення договору та його чинність на момент дорожньо-транспортної пригоди не заперечується ні ПрАТ СК «Теком», ні ОСОБА_4. (т.1 а.с.44-51).

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі звертає увагу на розмір позовних вимог.

Із аналізу дотримання судом першої інстанції при розгляді справи меж заявлених вимог встановлено дотримання визначеного частиною 1 статті 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Так, позивач ПрАТ СК «Теком», звернувшись 16 жовтня 2012 року до суду з позовом, просив стягнути з ОСОБА_3 16822,25 грн., як фактичні витрати, що складалися з виплаченого страхового відшкодування в сумі 16310,69 грн.; витрат по сплаті автотоварознавчого дослідження пошкодженого транспортного засобу в сумі 436,00 грн. (висновок №0905 від 20 вересня 2010 року, платіжне доручення №5898 від 11 жовтня 2010 року, акт №0905 від 11 жовтня 2010 року виконаних робіт); витрат по сплаті поштових витрати в сумі 75,56 грн. (телеграми про виклик ОСОБА_3 на огляд пошкодженого застрахованого автомобіля, квитанції про відправку телеграми) (т.1 а.с.1-2).

21 січня 2016 року позивач ПрАТ СК «Теком» зменшив розмір позовних вимог до 15094,08 грн., пославшись на часткове в сумі 1472,38 грн. станом на 21 вересня 2015 року виконання рішення (т.2 а.с.96).

7 квітня 2016 року позивач ПрАТ СК «Теком» зменшив розмір позовних вимог до 14094,08 грн., а саме, не наполягав на стягненні витрат по сплаті автотоварознавчого дослідження в сумі 436,00 грн. та витрат на сплату поштових витрат в сумі 75,56 грн. (т.2 а.с.114).

Таким чином, позивачем заявлено судом вирішено вимоги про стягнення 14094,08грн., що є в межах фактично виплаченого ПрАТ СК «Теком» страхового відшкодування 16310,69 грн., навіть з врахуванням частково сплаченої суму 1472,38 грн. на виконання рішення, що скасовано (14094,08 грн. + 1472,38 грн. = 15566,46 грн.).

Питання в порядку статті 380 ЦПК України про поворот виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2013 року суд першої інстанції при ухваленні рішення, що нині переглядається в апеляційною порядку, не вирішував. Дане не позбавляє ОСОБА_3 права в порядку статті 381 ЦПК України звернутися до суду з заявою про поворот виконання рішення, що скасовано.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилається на зазначення в довідці ДАІ про дорожньо-транспортну пригоду номера кузова пошкодженого автомобіля як «26885», вказує на невідповідності цих даних технічному паспорту транспортного засобу та робить висновок про різність транспортних засобів. Дані доводи не приймаються з огляду на наступне.

Так, в довідці ДАІ №001596 від 27 серпня 2010 року, на яку посилається апелянт, кузов (рама) пошкодженого транспортного засобу автомобіля марки «Mіstsubishi», реєстраційний номер НОМЕР_1, вказано номер кузова як «НОМЕР_5». Згідно даних технічного паспорту ОСОБА_4, вона є власником транспортного засобу автомобіля марки «Mіstsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_4, що підтверджено реєстрацію транспортного засобу РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України. Таким чином, в довідці ДАІ вказано останні цифри номеру кузова (рами), що ніяким чином не вказує на пошкодження іншого транспортного засобу.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі звертає увагу на недоведеність розміру страхового відшкодування 16310,69 грн. Доводи апелянта безпідставні з огляду на наступне.

За змістом положень частин 1, 4 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, ОСОБА_3, посилаючись на завищену ціну рахунку ТОВ «АДІС-Авто» №С-16002 від 28 вересня 2010 року, в супереч положень частини 1 статті 60 ЦПК України не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх заперечень, на протязі шести років не ставив питання про призначення судової автотоварознавчої експертизи.

Ремонт пошкодженого 27 серпня 2010 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу автомобіля марки «Mіstsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_4, власником ОСОБА_4 проведено в ТОВ «АДІС-Авто», що згідно даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) здійснює діяльність, зокрема, по технічному обслуговуванню та ремонту автомобілів (КВЕД 50.20.0) (т.1 а.с.55-57).

ПрАТ СК «Теком» надано належним чином завірений акт виконання робіт №РС-0008636 від 23 грудня 2010 року (акт підписано як зі сторони товариства механіком з поставленням печатки ТОВ «АДІС-Авто» та майстром столу замовлень, так і ОСОБА_4 в графі «Власник»), рахунок №С-16002 від 28 вересня 2010 року на загальну суму 16690,69грн. (т.1 а.с.53, 54).

Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу (КАСКО) №207-10Д/Т/АТ від 21 травня 2010 року укладено між ЗАТ СК «Теком» (після зміни найменування ПрАТ СК «Теком») та ОСОБА_4, відтак, правовідносини страхування виникли між страховою компанією як страховиком та ОСОБА_4 як страхувальником. Таким чином, питання стосовно ремонту застрахованого транспортного засобу в разі настання страхового випадку, передбаченого договором страхування, надання документів по договору, виплати страхового відшкодування підлягають вирішенню між сторонами договору страхування та організаціями, які задіяні в процесі, в даному випадку в ремонті. Нормативно-правові акти у сфері страхування не передбачають обов'язку страхової компанії викликати на СТО, що здійснює ремонт пошкодженого застрахованого транспортного засобу, іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди для складання рахунку та акту приймання-передачі виконаних робіт. Таким чином, доводи ОСОБА_3 в тій частині, що він мав бути викликаний для складання рахунку та що він мав бути присутнім при прийманні виконаних робіт безпідставні.

Не приймаються доводи ОСОБА_3 щодо не надання суду доказів наявності у ТОВ «АДІС-Авто» сертифікату відповідальності, який видається ДП «Одесастандартметрологія» на послуги з ремонту та технічного обслуговування колісних транспортних засобів та їх складових.

Так, на момент проведення ремонту (заявка ОСОБА_4 від 16 вересня 2010 року, акт виконаних робіт від 23 грудня 2010 року) нормативно-правовими актами не було передбачено обов'язкове отримання та наявність у СТО, зокрема, в ТОВ «АДІС-Авто» сертифікату відповідальності ДП «Одесастандартметрологія». ОСОБА_3 не надав доказів та не зазначив, на підставі якого саме нормативно-правового акту ТОВ «АДІС-Авто» у 2010 році зобов'язано було мати сертифікат відповідальності ДП «Одесастандартметрологія» на послуги з ремонту та технічного обслуговування колісних транспортних засобів та їх складових.

Не приймаються доводи ОСОБА_3 щодо не надання страховою компанією суду оригіналів фіскальних чеків на покупку запасних частини, встановлених на автомобілі ОСОБА_4 на суму 11952,09 грн. згідно акту виконаних робіт №РС-0008636 від 23 грудня 2010 року.

Так, розділом 13 договору страхування передбачено перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку і розмір збитків. Зокрема, пункт 13.2 договору страхування передбачає, що підтвердження настання страхового випадку, визначення розміру страхового відшкодування та умови його сплати здійснюються на підставі наступних документів: договору страхування; письмової заяви страхувальника на виплату страхового відшкодування; документу встановленої форми (довідка, постанова, акт та інше) суду, правоохоронних органів, Державтоінспекції або інших компетентних органів про обставини страхового випадку; документів, що підтверджують розмір збитків (акт товарознавчої експертизи про розмір збитку або рахунки СТО, які були погоджені (визнані) страховиком) і т.д. Даний перелік не відносить фіскальні чеки на покупку запасних частин до документів, обов'язкових для надання страховику.

Таким чином, відповідно до умов договору страхування ніяких фіскальних чеків на покупку запасних частини для ремонту на СТО пошкодженого транспортного засобу страхувальник надавати страховику не зобов'язаний. На підставі письмової заяви страхувальника ОСОБА_4 від 27 серпня 2010 року у відповідності до договору страхування страховик перерахував страхове відшкодування на СТО - ТОВ «АДІС-Авто», яке здійснило повний комплекс ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого автомобіля страхувальника, що підтверджено платіжним дорученням про перерахування страхового відшкодування №6032 від 18 жовтня 2010 року та актом виконаних робіт від 23 грудня 2010 року. Страхувальник ОСОБА_4 самостійно ремонт не проводила, запасні частини не купувала, відповідно, у ОСОБА_4 не було ніяких фіскальних чеків.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі вказує на безпідставність стягнення з нього 11952,09 грн. вартості запасних частини та деталей, оскільки замінені запасні частини та деталі на суму 10322,84 грн. залишилися у власності страхової компанії та йому не повернуті. Доводи безпідставні з огляду на наступне.

Переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанції касаційна інстанції в ухвалі від 29 квітня 2015 року передала справу на новий розгляд до суду першої інстанції лише для перевірки виконання страхувальником вимоги п.11.2.16 договору щодо передачі страховику замінених деталей і обладнання, щодо яких виплачене страхове відшкодування; та для з'ясування чи перебувають замінені деталі і обладнання у страховика, чи продовжують існувати як речі матеріального світу (не знищені) та, в залежності від встановленого, для визначення з доводами ОСОБА_3 про відсутність підстави для стягнення з нього вартості запасних частин, встановлених на автомобіль потерпілої згідно рахунку С-16002 від 28 вересня 2010 року на суму 11952,09 грн.(т.2 а.с.76-77).

При новому розгляді справи судом першої інстанції було встановлено, що після ремонту автомобіля марки «Mіstsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, в ТОВ «АДІС-Авто» замінені частини та деталі були залишені ОСОБА_4 на СТО, відповідно замінені частини та деталі у ОСОБА_4 не знаходилися та не знаходяться на даний час (т.2 а.с.100).

Страховиком ПрАТ СК «Теком» зроблено запит до ТОВ «АДІС-Авто» щодо знаходження замінених під час ремонту автомобіля марки «Mіstsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 частин та деталей, на що отримано відповідь від 27 січня 2016 року №1-05/8, за змістом якої ТОВ «АДІС-Авто» повідомлено про отримання страхового відшкодування для проведення ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого автомобіля, про проведення ремонту та закінчення такого 23 грудня 2010 року зі складанням акту виконаних робіт; про відсутність претензій ОСОБА_4 щодо проведеного ремонту та підписання нею акту. Також ТОВ «АДІС-Авто» повідомлено, що в процесі ремонту було замінено бампер задній, кришу багажника, підсилювач бампера заднього, кронштейн бампера заднього, накладку панелі задньої; вказані деталі після проведення ремонту були залишені ОСОБА_4 на СТО і станом на дату дачі відповіді документи щодо подальшої участі зазначених деталей (утилізації тощо) у товариства не збереглися, оскільки з моменту проведення ремонтних робіт пройшло більше 5 років (т.2 а.с.104).

Таким чином, замінені частини та деталі не перебувають (не знаходяться) на даний час ні у ОСОБА_4, ні у ТОВ «АДІС-Авто», ні у ПрАТ СК «Теком». З моменту дорожньо-транспортної пригоди та ремонту пошкодженого транспортного засобу минуло майже шість років, замінені в результаті ремонту автомобіля ОСОБА_4 частини та деталі не існують на даний час як речі матеріального світу, відповідно, передавати те, що на даний час не існує, не можливо.

За змістом пункту 11.2.16 договору страхування страхувальник зобов'язаний на вимогу страховика передати у власність останньому транспортний засіб, складові частини, деталі та обладнання, щодо яких страхове відшкодування виплачено в повному обсязі відповідно до їхньої вартості. Згідно рахунку та акту виконаних робіт від 23 грудня 2010 року вартість ремонтно-відновлювальних робіт (завдана шкода страхувальнику) склала 16690,69 грн. Страховиком здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 16310,69грн., тобто із вирахуванням безумовної франшизи за договором страхування в розмірі 380,00 грн. Отже, фактична виплата страхового відшкодування була здійснена не в повному обсязі від загальної вартості ремонтно-відновлювальних робіт, а менше на суму 380,00 грн., тобто не покривала їх повну вартість. Згідно висновку №0905 від 20 вересня 2010 року експертного автотоварознавчого дослідження експертом ОСОБА_5 зроблено висновок про те, що застосування пошкоджених запчастин/деталей за призначенням в подальшому є неможливим через технічну неможливість відновлення та економічну недоцільність, з огляду на що ПрАТ СК «Теком» як страховик не вимагав від ОСОБА_4 як страхувальника передачі пошкоджених замінених запасних частин та деталей.

Згідно роз'яснень Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, даного на запит ПрАТ СК «Теком», автотоварознавчі дослідження проводяться відповідно до вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (далі Методика), затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року №142/5/2092, в редакції наказу від 24 липня 2009 року №1335/5/1159. Методикою не передбачено повторне використання пошкоджених складових частин транспортних засобів та відсутній алгоритм розрахунку вартості замінених пошкоджених деталей колісних транспортних засобів, які не можуть використовуватися за призначенням (т.1 а.с.142).

Згідно роз'яснень спеціаліста - експерта ОСОБА_6, даного 11 вересня 2013 року на запит ПрАТ СК «Теком», у експертному висновку №0905 від 20 вересня 2010 року вказано складові частини, що підлягають заміні, оскільки їх застосування за призначенням в подальшому неможливе з причини технічної неможливості відновлення та економічної недоцільності, дане унеможливлює застосування пункту 2.2 Методики стосовно визначення утилізаційної вартості. Експертом на підставі пунктів 7.17, 7.18 Методики визначена вартість утилізації пошкоджених запасних частин на рівні 34,23 грн. (т.1 а.с.146-149, 154).

Таким чином, за договором страхування вимога до страхувальника щодо передання пошкоджених замінених деталей є правом страховика, а не його обов'язком, відтак, не пред'явлення такої вимоги не є порушенням умов договору; замінені пошкоджені частини та деталі не підлягають використанню за призначенням; їх утилізаційна вартість (пошкоджені пластикові частини вартості не мають, пошкоджені металічні частини мають вартість металобрухту) рівна 34,23 грн.; замінені пошкоджені частини та деталі не існують на даний час як речі матеріального світу, відтак, неіснуючі частини та деталі об'єктивно не можуть бути передані ОСОБА_3, що ж до їх утилізаційної вартості (інше використання Методикою не передбачено) 34,23 грн. (іншої вартості не встановлено), то така з огляду на задоволені судом першої інстанції вимоги в розмірі 14094,08 грн. при фактично виплаченому страховому відшкодуванні 16310,69 грн. є врахованою.

Крім того, згідно висновку №0905 від 20 вересня 2010 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню розміру матеріальних збитків вартість деталей, що підлягає заміні, визначена рівною 10441,79 грн. (т.1 а.с.26-31). В акті виконаних робіт №РС-0008636 від 23 грудня 2010 року вартість запасних части та деталей з ПДВ визначена рівною 11952,09 грн. (т.1 а.с.54). У будь-якому разі, навіть зважаючи на право ОСОБА_3 на передання йому пошкоджених частин та деталей за наявності таких чи зменшення розміру стягнення на вартість пошкоджених частини та деталей, вартість нових частин та деталей не є рівною вартості пошкоджених частин та деталей, відтак, не зрозуміло на чому ґрунтуються доводи ОСОБА_3 про відсутність підстав для стягнення з нього вартості нових частин та деталей, встановлених на автомобіль потерпілою при відновлювальному ремонті пошкодженого транспортного засобу.

ОСОБА_3 заперечує свою вину в дорожньо-транспортній пригоді, розмір завданих ОСОБА_4 збитків, розмір виплаченого страхового відшкодування, посилається на не передачу йому пошкоджених частин та деталей тощо. При цьому не оскаржував постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 8 жовтня 2010 року, якою його визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 КоАП України, та, відповідно, не ставив в справі про адміністративне правопорушення питання проведення судової автотехнічної експертизи для встановлення механізму дорожньо-транспортної пригоди та правильності дій учасників пригоди. ОСОБА_3 не ставив питання під час розгляду цивільної справи про призначення судової автотоварознавчої експертизи для визначення вартості збитків, вартості пошкоджених деталей тощо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази мають бути належними та допустимим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 не довів належними та допустимими доказами обставини, на які посилався заперечуючи проти позову. Що ж до вказівки касаційної інстанції, то суд першої інстанції додатково перевірив обставини, на які звернуто увагу, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відмови в позові.

Правові підстави для ухвалення в суді апеляційної інстанції нового рішення про відмову в позові відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 квітня 2016 року в справі за позовом приватного акціонерного товариства страхова компанія «Теком» до ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4 про стягнення коштів - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Н.Д.Плавич