Справа № 450/271/15-ц Провадження № 2/450/119/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2016 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі :

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарях Гук О.П., Зварич С.В.

з участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третіх осіб ОСОБА_9, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_11, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, який в процесі судового розгляду уточнила, до відповідачів, яким просить визнати недійсною довіреність від 25.06.2010 р. видану ОСОБА_5 на імя ОСОБА_6, що посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, реєстр №1969, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №632, що знаходиться у с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, укладений 26.07.2010 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_11, реєстр №783 та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_8 житловий будинок №632, що знаходиться у с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області на її користь.

Свої вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 24 червня 2010 року зареєстрованого в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 24.06.2010 р., про що був виданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №26520252, позивачка є власником житлового будинку № 632 у с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області. Оскільки право власності на земельну ділянку, на якій розташоване будинковолодіння, не було оформлено у встановленому законом порядку, вона, як людина похилого віку яка не має необхідних знань, не могла самостійно зайнятися приватизацією земельної ділянки та доручила здійснити приватизацію сину ОСОБА_6 у звязку із чим надала йому довіреність від 25.06.2010 р. посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстровану в реєстрі за № 1969.

Як пізніше стало відомо позивачці, 26.07.2010 р. між ОСОБА_6, який діяв від її імені за довіреністю від 25.06.2010 р., та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку № 632, що знаходиться у с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за №783. В подальшому, 08.09.2011 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, що був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрований в реєстрі за №2103. З посиланнями на норми цивільного законодавства, зазначає, що будь-яким способом відчужувати належний їй житловий будинок не мала наміру, оскільки він є єдиним місцем проживання її родини. Вказана довіреність видавалась нею виключно з метою надання ОСОБА_6 повноважень щодо приватизації земельної ділянки під житловим будинком №632 у с.Шоломинь Путомитівського району Львівської області, а не для відчуження житлового будинку, оскільки внаслідок особливостей свого психологічного стану, недостатньої освіти та обізнаності не могла осягнути значення наданих повноважень та всіх наслідків такого правочину.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила такий задовольнити та будучи допитаною в якості свідка пояснила, що у спірному будинку проживає разом зі своєю сімєю - чоловіком, сином, невісткою та внуками. Ствердила, що надала сину довіреність з метою приватизації земельної ділянки, самостійно зайнятись цим не могла по причині недостатньої обізнаності у процедурі приватизації та правових питаннях. В червні 2010 року син ОСОБА_6 приїхав додому. Вона, ОСОБА_5, в цей час була на полі, син забрав її так як вона була, навіть не взяла окулярів, сказав що треба поїхати до нотаріуса підписати якісь документи, щоб приватизувати землю. Поїхали з ним в район «Сихів» до нотаріуса, в нотаріальній конторі дівчина показала де треба підписати документи та син відвіз її додому. Наміру продавати будинок не мала. У жодні установи з цього приводу не зверталась. Покупці будинок не оглядали. Дізналась про укладення оспорюваних правочинів лише у 2014 році при зверненні ОСОБА_8 про виселення їх з будинку.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засідання позовні вимоги визнав, просив такі задовольнити та будучи допитаний в якості свідка, пояснив, що в 2010 році він займався приватизацією земельної ділянки. ОСОБА_5 надала йому доручення саме з цією метою. Наслідків, а також обсягу повноважень за наданою довіреністю, ані він, ані нотаріус ОСОБА_10 позивачці ОСОБА_5 не розяснювали. В червні 2010 року відповідач ОСОБА_6 приїхав додому, ОСОБА_5 в цей час була на полі. Він швидко забрав її та поїхав до нотаріуса, щоб ОСОБА_5 підписала довіреність. Після підписання довіреності здійснив приватизацію земельної ділянки. Уклав оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку від 26.07.2010р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у якості гарантії для отримання грошових коштів за позикою. Вважав, що право власності на даний будинок не перейде до ОСОБА_7, оскільки така була домовленість. Згодом його обдурили, і виявилось, що будинок перейшов у власність ОСОБА_7 Своїй матері про продаж будинку він так і не повідомив, оскільки вони з батьком не мали наміру продавати будинок та проживали в ньому все своє життя. При укладенні договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_7 або будь-яка інша особа від її імені будинок не оглядала.

Представник відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив, що договір купівлі-продажу житлового будинку № 632, що знаходиться у с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, який був укладений 26.07.2010 р. між ОСОБА_6, який діяв від її імені ОСОБА_5 за довіреністю від 25.06.2010 р., та ОСОБА_7 був укладений з дотриманням вимог цивільного законодавства. Представник за довіреністю ОСОБА_6 мав необхідний обсяг повноважень для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. Оспорюваний договір є таким, що спрямований на реальне настання правових наслідків за ним у вигляді переходу права власності на житловий будинок до ОСОБА_7 Обсяг повноважень ОСОБА_6 за довіреністю перевірявся нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору. Жодних заперечень щодо укладення договору ОСОБА_6 не висловлював, про обставини, які перешкоджають укладенню договору чи переходу права власності на житловий будинок до покупця не повідомляв. Тому вважає, що оспорюваний договір укладений із дотриманням вимог цивільного законодавства, відповідає внутрішній волі сторін щодо настання наслідків укладеного правочину у вигляді переходу права власності на житловий будинок. Просить застосувати строки позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив, що договір купівлі-продажу будинку № 632 та земельної ділянки, що знаходиться у с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області який був укладений 08.09.2011 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрований в реєстрі за №2103 відповідає вимогам законодавства. Станом на момент укладення оспорюваного договору сторони мали необхідний обсяг повноважень, будь-яких заборон на укладення договору, обтяжень щодо майна, яке є предметом договору не існувало. Оспорюваний договір купівлі-продажу відповідає внутрішній волі сторін на досягнення правових наслідків за договором. В момент укладення договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Зазначає, що посилання позивачки на відсутність внутрішньої волі на відчуження будь-яким способом належного їй житлового будинку при укладенні одностороннього правочину - довіреності від 25.06.2010 р. на імя ОСОБА_6, не має правового значення, оскільки при посвідченні довіреності нотаріусом їй було розяснено який саме обсяг повноважень переходить до представника за довіреністю та які наслідки можливі в подальшому при реалізації представником своїх повноважень. Те, що позивачка підписала оспорювану довіреність свідчить про те, що вона діяла усвідомлюючи значення своїх дій та їх можливі наслідки. При цьому позивачка не визнана недієздатною чи обмежено дієздатною у встановленому порядку, відтак у повній мірі розуміла значення своїх дій та їх можливі наслідки і свідомо керувала ними. Таким чином, при укладенні первісного договору купівлі-продажу житлового будинку № 632, що знаходиться у с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, представник ОСОБА_6 діяв згідно із наданими повноваженнями від імені та в інтересах позивачки. Відтак, і в подальшому, при укладенні договору купівлі-продажу від 08.09.2011 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 сторони мали усі повноваження на його укладення та правових підстав для витребування житлового будинку, що є предметом цього договору немає. Просить застосувати строки позовної давності.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_9, який давав покази в якості свідка, позов підтримав повністю, пояснив, що приватизацією земельної ділянки займався їх син відповідач ОСОБА_6 Ствердив, що в червні 2010 року ОСОБА_6 приїхав додому, щоб забрати позивачку ОСОБА_5, яка в цей час була на полі, щоб поїхати до нотаріуса та підписати якісь документи для приватизації землі. Приблизно через годину привіз ОСОБА_5 назад. Зі слів ОСОБА_5 йому відомо, що вона підписувала якісь документи на Сихові в нотаріуса, проте які саме вона не знає, бо в них не розбирається. Розповідала, що нотаріус та ОСОБА_6 показали їй де підписати та вона їх і підписала. Документи не читала, бо в них не розбирається, а окрім того вона не взяла з собою окулярів. Згодом, літом 2010 року відповідач ОСОБА_6 повідомив його, що йому також потрібно поїхати до нотаріуса підписати якісь документи, що повязані із приватизацією земельної ділянки. Які саме документи треба було підписати йому не відомо, оскільки в таких не розбирається та довіряв сину. Наміру продавати будинок вони не мали. Жодні покупці будинок не оглядали, а про відчуження будинку довідались лише у 2014 році при зверненні ОСОБА_8 про виселення з будинку. Позовні вимоги просить задовольнити.

Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 в судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив, що 25.06.2010 р. при посвідченні довіреності від імені ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 ним було розяснено ОСОБА_5 який саме обсяг повноважень переходить до представника за довіреністю а також які правові наслідки можливі в подальшому при реалізації представником своїх повноважень за довіреністю. Довіреність було внесено в реєстр за реєстровим № 1969. При посвідченні довіреності особу ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 було встановлено, їх дієздатність перевірено. ОСОБА_5 власноручно підписала оспорювану довіреність, будь-яких заперечень щодо самого факту посвідчення довіреності чи обсягу повноважень які за нею переходять до представника не висловлювала. Таким чином, при посвідченні довіреності нотаріусом дотримано всі вимоги Закону України «Про нотаріат» та Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», чинної на момент посвідчення оспорюваної довіреності.

Третя особа приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_14 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення заявлених позовних вимог, а в подальші судові засідання не зявлялась, однак подавала заяви про розгляд справи у її відсутності.

Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення заявлених позовних вимог, а в подальші судові засідання не зявлявся, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» в судові засідання не зявлявся, не повідомляв суд про причини своєї неявки, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою ОСОБА_5, оскільки їх будинковолодіння межують та постійно спілкуються з ОСОБА_5 як сусіди, відносини дружні. Ствердила, що в будинку проживають позивачка ОСОБА_5, її чоловік ОСОБА_9, син ОСОБА_5 його дружина та діти ОСОБА_5 ніколи не говорила про намір продати будинок. Якби такий намір існував, то свідок знала б про це, оскільки спілкуються між собою постійно. Літом 2010 року позивачка ОСОБА_5В говорила про те, що її син займається приватизацією земельної ділянки. Розповідала, що син ОСОБА_6 возив позивачку ОСОБА_5 до нотаріуса, де вона підписувала якісь документи. Проте, які саме документи - ОСОБА_5 не знала, бо в них не розбирається, довірила цю справу виключно своєму сину. Розказувала, що приїхала від нотаріуса схвильована, бо їй довелося там щось підписувати, а що саме вона не знала син казав що це повязано із приватизацією землі, їй показали де підписатися та потім син привіз її додому. Переживала за те, щоб вже змогла нарешті приватизувати земельну ділянку та закінчити з тим клопотом із паперами, оскільки в них не розбирається, а це займає багато часу та грошей. Була переконана, що її син нарешті дасть із цим раду. Запевнила, що ОСОБА_5 надала довіреність своєму сину ОСОБА_6 тому, що беззастережно йому довіряла, а іншу особу б не уповноважувала. Якби ОСОБА_5 знала, що на підставі цієї довіреності можливо продати будинок, то ніколи б її не підписувала. Пояснила, що згодом ОСОБА_5 повідомляла, що нарешті здійснила за допомогою сина приватизацію земельної ділянки. На її думку ОСОБА_5 не є обізнаною у юридичних (правових) питаннях, не володіє достатніми знаннями щоб усвідомити відмінності та особливості окремих правочинів. Вважає, що вона є неосвічена у правових питаннях. Зазначила, що протягом 2010-2011 років жодні особи не оглядали будинковолодіння ОСОБА_5 в якості покупців, оскільки вона як сусідка про це б знала, та і ОСОБА_5В їй би повідомила.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою ОСОБА_5 та постійно спілкуються з ОСОБА_5 як сусіди, відносини дружні. Ствердила, що в будинку проживають позивачка ОСОБА_5, її чоловік ОСОБА_9, син ОСОБА_5 його дружина та діти. ОСОБА_5 ніколи не говорила про намір продати будинок, а тому вважає, що такого наміру не було, оскільки якби такий намір існував, то свідок знала б про це, оскільки тісно спілкуються між собою. Літом 2010 року позивачка ОСОБА_5В говорила про те, що її син займається приватизацією земельної ділянки біля будинку. Розповідала, що син ОСОБА_6 возив позивачку ОСОБА_5 до нотаріуса, де вона підписувала якісь документи. Проте, які саме документи вона підписувала - ОСОБА_5 пояснити не могла, бо в них не розбирається, а довірила цю справу своєму сину. При зустрічі розказувала, що поїздка до нотаріуса її схвилювала, оскільки вона фактично в нотаріуса була вперше, не знала як себе поводити, не могла навіть нормально перечитати те, що підписувала бо навіть не взяла із собою окулярів, та й зрештою взагалі не розуміється на тому. Що саме вона підписувала - не знала, син казав, що це повязано із приватизацією землі, підписалась там де їй показали. Ствердила, що ОСОБА_5 надала довіреність своєму сину ОСОБА_6 тому, що беззастережно йому довіряла, а іншу особу б не уповноважувала. Якби ОСОБА_5 знала, що на підставі цієї довіреності можливо продати будинок, то ніколи б її не підписувала таку довіреність. Пояснила, що згодом ОСОБА_5 повідомляла, що нарешті здійснила за допомогою сина приватизацію земельної ділянки. На її думку ОСОБА_5 не є обізнаною у юридичних (правових) питаннях, не володіє достатніми знаннями, щоб усвідомити відмінності та особливості окремих правочинів. Вважає, що вона є неосвічена у правових питаннях. Зазначила, що протягом 2010-2011 років жодні особи не оглядали будинковолодіння ОСОБА_5 в якості покупців, оскільки вона як сусідка про це б знала, та і ОСОБА_5В їй би повідомила.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, свідків, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.06.2010 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 28 від 28.05.2010 року, позивачці ОСОБА_5 належав житловий будинок № 632 в с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, про що 24.06.2010 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» надано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 26520252.

25.06.2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 посвідчено довіреність, якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_6 на управління та розпорядження всім її майном (а.с.132).

26.07.2010 року приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_11 посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку № 632 в с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, за яким ОСОБА_6 діючи від імені та в інтересах ОСОБА_5 відчужив вказаний житловий будинок відповідачу ОСОБА_17 Вказаний договір був зареєстрований в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 27.04.2011 року, про що видано витяг № 29803359.

Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку від 12.09.2010 року, виданого на підставі рішення Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 584 від 27.08.2010 року ОСОБА_5 належить земельна ділянка, площею 0,1297, кадастровий номер № :02:001:0241, призначена для обслуговування житлового будинку № 632 в с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 06.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_11, зазначена земельна ділянка була відчужена ОСОБА_6. який діяв від імені ОСОБА_5, на користь ОСОБА_7 На підставі вказаного договору, 23.06.2011 року Звенигородською сільською радою було видано державний акт про право власності на вказану земельну ділянку на імя ОСОБА_7

В подальшому, 08.09.2011 року за договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, ОСОБА_7 відчужила спірний будинок разом з земельною ділянкою на користь ОСОБА_8

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

В звязку з цим, у відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, внутрішня воля - це певна сторона психічної діяльності особи, яка отримує своє вираження в її свідомій спрямованості дій, вчинків та поведінки, а правочин являє собою спеціальну форму вираження волі його учасником.

Як встановлено в судовому засіданні з показів свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_16 воля позивачки була спрямована на приватизацію земельної ділянки і на досягнення цієї мети вона бажала уповноважити відповідача ОСОБА_6 Окрім показів свідків щодо наміру позивачки ОСОБА_5 уповноважити відповідача ОСОБА_6 виключно на приватизацію земельної ділянки та відсутності наміру відчужувати будинок, суд приймає до уваги ту обставину, що доказів реальності (настання реальних наслідків) вчинених договорів суду не надано. Так, оспорюваний договір купівлі-продажу укладений 26.07.2010 року, проте в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» такий зареєстровано лише 27.04.2011 року, про що видано витяг № 29803359, натомість 11.02.2011 року позивачкою отримувався витяг № 28975268, згідно якого саме вона являється власником будинку(а.с.13), довідка про склад сімї та прописку № 757 від 15.07.2010 року (а.с.127) перед посвідченням договору 26.07.2010 року отримувалась відповідачем ОСОБА_6, аналогічно як і довідка без дати (а.с.83 зворот), в якій зазначено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 зареєстровані у спірному будинку як племінники ОСОБА_7 для посвідчення договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки 08.09.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Одночасно, державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1297, кадастровий номер № :02:001:0241, що призначена для обслуговування житлового будинку № 632 в с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області виданий 12.09.2010 року на підставі рішення Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 584 від 27.08.2010 року, тобто вже після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку 26.07.2010 року, тобто формально вже не являючись власником будинку позивачка ОСОБА_5 продовжувала дії щодо приватизації земельної ділянки. Окрім того, жодних доказів огляду спірного житлового будинку покупцями, існування домовленостей або ведення перемовин щодо ціни, часу виселення всіх членів сімї , передачі ключів від будинку сторонами, тощо суду не надано. Не знайшло свого підтвердження в ході судового слідства і твердження відповідачів (представників) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про реальність правочинів, оскільки жодних дій щодо вселення чи передачі у їх володіння спірного будинку суду не надано, в тексті договору від 26.07.2010 року ( п.8 а.с. 119 зворот) та договору від 08.09.2011 року (а.с.74 зворот) умови щодо фактичної передачі обєкту та звільнення такого від проживаючих не містять жодної конкретики, а окреслені загальним формулюванням. Таким чином, аналізуючи докази, що наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність у позивачки волі на відчуження житлового будинку № 632 у с.Шоломинь Путомитівського району Львівської області, натомість встановлено, що бажаною метою була приватизація земельної ділянки і очікуваним результатом отримання відповідних документів про право власності на таку. Способом реалізації цього бажання було уповноваження відповідача ОСОБА_6 на вчинення необхідних дій від її імені саме для отримання у власність земельної ділянки.

Ст. 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини. Як зазначив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 8 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «оскільки суд визначає, яка правова норма підлягає застосуванню до встановлених обставин (пункт 4 частини першої статті 214 ЦПК), то посилання позивача у позовній заяві на норму права, яка не підлягає застосуванню, саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог.

Згідно 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, невідповідність волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі є підставою недійсності правочину.

В силу ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений, а правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями.

Аналізуючи докази можливості помилкового сприйняття позивачкою ОСОБА_5 фактичних обставин правочину, суд приймає до уваги покази свідків, які ствердили, що позивачка є необізнаною в юридичних питаннях, беззастережно довіряє синові, поїздка до нотаріуса носила раптовий, спонтанний характер, не була спланованою та виривалась з контексту її звичайного життєвого ритму, оскільки відповідач забрав її прямо з поля, терміново відвіз до нотаріуса, де вона навіть не змогла прочитати підписуванні документи, оскільки була без окулярів.

Крім цього, висновком судової психологічної експертизи №3081 від 22.01.2016 року Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що в період укладання довіреності від 25.05.2010 року здатність ОСОБА_5 вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями була збережена. ОСОБА_5 усвідомлювала фактичний зміст власних дій, однак прогноз наслідків вчиненої довіреності був обмежений наданою інформацією та стереотипністю сприйняття вчинюваною нею дії. Довіреність на ОСОБА_6 була укладена нею на фоні надцінної значимості належного їй майна та в ситуації залежних стосунків з сином ОСОБА_6

Таким чином, помилковість сприйняття позивачкою ОСОБА_5 фактичних обставин та наслідків вчинюваної довіреності судом встановлена безспірно. При цьому підстав для визнання правочинів недійсними в порядку ст. 225 ЦК України, внаслідок не усвідомлення позивачкою своїх дій та можливістю керувати ними, судом не знайдено.

Обсяг прав та обовязків за вчиненою довіреністю має істотне значення для встановлення наявності помилки, оскільки враховуючи те, що ОСОБА_6 діяв як повірений від імені ОСОБА_5 і права та обовязки за оспорюваним договором купівлі-продажу виникли саме у ОСОБА_5, то суд приймає до уваги твердження позивачки ОСОБА_5, що такий договір не був би вчинений нею особисто, а доручення б не видавалось.

За встановлених обставин, довіреність від імені ОСОБА_5 на імя ОСОБА_6, посвідчену 25.06.2010 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстровим №1969 та договір купівлі-продажу житлового будинку №632, що знаходиться у с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, укладений 26.07.2010 року ОСОБА_6 від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_11 за реєстровим № 783 слід визнати недійсним.

Оскільки між позивачкою ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_8 існують речово-правові відносини щодо права на спірний будинок, то і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна (ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Відповідно до п.3. ч.1. ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до розяснень Верховного Суду України, викладених у листі від 24.11.2008 р. "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та позиції викладеної у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Таким чином, житловий будинок №632, що знаходиться у с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5

Крім цього, суд вважає, що підстав для застосування строків позовної давності немає, оскільки посилання на обізнаність позивачки щодо посвідчення довіреності як на момент початку перебігу строку позовної давності не може бути прийняте до уваги виходячи з наступного.

За змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, перебіг позовної давності в даному випадку починається не з моменту посвідчення доручення, а з моменту, коли позивач ОСОБА_5 довідалась про договори купівлі-продажу, які порушують її права та охоронювані законом інтереси. Як зазначає позивачка, про існування таких їй стало відомо після звернення до суду ОСОБА_8 з позовом про виселення, доказів, які б це спростовували сторонами суду не надано, відтак правові підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно поданих квитанцій, позивачем сплачено 3517,22 гривень судового збору при зверненні до суду (а.с.22,29) та забезпечення позову (а.с.28), при цьому загальний розмір судового збору, який повинен бути сплачений, становить 3654 грн. Відтак з відповідачів слід стягнути на користь позивача по 1213,05 грн, а на користь держави по 45,56 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57 - 61, 88, 209, 212 - 215, 218, 222, 223 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 224, 256, 261, 388 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_5 - задовольнити.

Визнати недійсною довіреність від 25.06.2010 року видану ОСОБА_5 на імя ОСОБА_6, що посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрована в реєстрі за №1969.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №632, що знаходиться у с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, укладений 26.07.2010 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за №783.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 житловий будинок №632, що знаходиться у с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі по 1213,05 гривень з кожного.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в дохід держави судові витрати в розмірі по 45,56 гривень з кожного.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії.

СуддяОСОБА_18