АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1946/15-ц Головуючий в І інстанції
Категорія 19 ( І ) Багрова А. Г.
№ 22-ц/774/957/К/16 Доповідач - Соколан Н.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Соколан Н.О.,

суддів: - Бондар Я. М., Зубакової В. П.

за участю: секретаря: - Євтодій К. С.,

представників позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Нікопольського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, третя особа: приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Максименко Ольга Володимирівна про визнання протиправним рішення, визнання недійсним договору міни,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду із позовом до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, третя особа: приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Максименко Ольга Володимирівна.

В обґрунтування позову послалась на те, що про свої порушені права дізналась тільки 07.08.2014 року з відповіді управління комунального майна стосовно приватизації квартири АДРЕСА_1. Рішенням виконкому Нікопольської міської ради № 209/8 від 16.04.1997 року, яким було дозволено обмін приватизованої 3 кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_9 від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1, на інше житло.

Зазначене рішення винесено на фальсифікованих документах, оскільки ОСОБА_9 та неповнолітня ОСОБА_8 ніколи не проживали в квартирі АДРЕСА_1 та не придбавали її, акт обстеження житлово-побутових умов було складено представниками ЖРЕО-3 м. Нікополя, які не мали право складати такий акт. До того ж заяву на обмін було подано з 3 кімнатної квартири на одно і двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1, однак ця квартира придбана не була і фактично 3 кімнатну квартиру було обміняно на 8/13 частин квартири АДРЕСА_4, яка належала сім'ї ОСОБА_10. Фактично дозволивши обмін на житло значно менше займаного, що суперечить нормам житлової площі та не відповідає меті, що обмін здійснено для поліпшення житлових умов. Також ОСОБА_9 два рази приймала участь у приватизації 2 квартир, що є грубим порушенням чинного законодавства. Оскільки обмін було проведено з грубим порушенням вимог законодавства, то договір міни слід визнати недійсним з моменту його укладення та переселити сторони в приміщення, які вони раніше займали.

За таких обставин просила суд поновити строк позовної давності, визнати протиправним рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/8 від 16.04.1997 року, скасувати рішення виконкому Нікопольської міської ради № 209/8 від 16.04.1997 року, визнати недійсним Договір міни мерія ААЕ № 283822 від 29.05.1997 року з моменту укладення, а саме з 29.05.1997 року, переселити сторони по справі у житлові приміщення, які вони займали до укладення Договору міни, а саме: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 на 8/13 частини двокімнатної квартири за АДРЕСА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в трьохкімнатну квартиру за АДРЕСА_2.

Рішенням Нікопольського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_7 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд безпідставно не застосував положення ЦК та ЦПК України у редакції 1963 року, які діяли на час виникнення спірних правовідносини; висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним, оскільки не враховано поважності причин пропуску цього строку. Судом не прийнято до уваги,що Акт обстеження житлово-побутових умов неповнолітнього на предмет дозволу на продаж майна від його імені складено неповноважними особами та неналежним чином завірено. Судом не взято до уваги, що ОСОБА_9 з її неповнолітньою дочкою ОСОБА_8 не були власниками та не проживали у квартирі АДРЕСА_1, цю квартиру було приватизовано лише у 1999 році, що є доказом фальсифікації рішення виконкому Нікопольської міськради № 209/8 від 16.04.1997 року. Суд не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16. В рішенні безпідставно зазначено, що ОСОБА_7 з 23.06.1997 року, а ОСОБА_9 - з 12.04.2007 року зареєстровані у квартирі АДРЕСА_4, однак не з?ясував, коли було видано паспорт ОСОБА_9

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції при вирішенні спору, 29.05.1997 року було укладено договір міни між ОСОБА_10, яка діяла від свого імені та як законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_11,1987 року народження, ОСОБА_12, 1994 року народження, ОСОБА_13, 1995 року народження, та ОСОБА_7, яка діяла від свого імені та як законний представник ОСОБА_8, ОСОБА_18, ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 8).

Позивач обмінювала квартиру АДРЕСА_2, яка належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Нікопольським ЖЕО 01.07.1996 року за Р.НОМЕР_1, зареєстрованого Нікопольським МБТІ за р. 27-6250-3

Для укладення договору міни нотаріусу сторонами було надано: Рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/11 від 16.04.1997 року „Про дозвіл на обмін приватизованої квартири від імені неповнолітніх ОСОБА_19, ОСОБА_12, ОСОБА_13" та Рішення виконкому Нікопольської міської ради № 209/6 від 16.04.1997 року „Про дозвіл на обмін приватизованої квартири від імені неповнолітньої ОСОБА_8"(т.1 а.с. 6 зворот,32,33), правовстановлюючі документи на вказані квартири, свідоцтва про власність на житло та обидві квартири(т.1, а.с.11,26,34), довідки-характеристики Нікопольського МБТІ та копії свідоцтв про народження неповнолітніх дітей (т.1, а.с.26) (т.1, а.с.166-180).

На підставі договору міни від 29.05.1997 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_13 ( а.с.26)

На підставі договору міни від 29.05.1997 року право власності на 8/13 частин квартири АДРЕСА_4 було зареєстровано за ОСОБА_7, ОСОБА_18, ОСОБА_9, ОСОБА_8 ( а.с.26)

ОСОБА_18 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.199), однак право власності на підставі договору міни від 29.05.1997 року за ним залишається зареєстрованим.

Після укладення договору міни ОСОБА_10 та її неповнолітні діти ОСОБА_11,1987 року народження, ОСОБА_12, 1994 року народження, ОСОБА_13, 1995 року народження, переселились в квартиру АДРЕСА_2, де і проживають на сьогоднішній день.

Позивач ОСОБА_7 переселилась до квартири АДРЕСА_4 та зареєструвалась в квартирі 26.06.1997 року( а.с.5 зворот)

Відповідно до п.4 ЦК України передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оспорюване позивачем рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/8 прийнято 16.04.1997 року „Про дозвіл на обмін приватизованої квартири від імені неповнолітньої ОСОБА_8".

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо визнання протиправним зазначене рішення та його скасування через порушення прав неповнолітньої на той час ОСОБА_8, яка є на даний час відповідачем по справі, однак не зазначає які саме її права, свободи чи інтереси порушені цим рішенням. Також обставини на які посилається ОСОБА_7 стосуються внутрішніх відносин і домовленості між батьками дитини та самими співвласниками квартири ОСОБА_7, а тому зазначені позивачкою підстави для визнання протиправним та скасування рішення виконкому №209/8 не ґрунтуються на нормах права.

Оскільки договір міни укладено 29.05.1997 року, то до спірних правовідносин слід застосувати ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 241 ЦК (1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Статтею 242 ЦК (1963 року) передбачено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Статтею 48 ЦК (1963 року) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_7 після укладення договору міни одразу переїхала до квартири АДРЕСА_4, в червні 1997 року зареєструвалась в квартирі та постійно там проживає, сплачує комунальні платежі, але до суду звернулась з позовом про визнання недійсним договору міни тільки 25.03.2015 року посилаючись на порушення норм ЖК України при обміні, порушенні прав неповнолітньої на час укладення договору міни ОСОБА_8, оскільки при обміні не поліпшені умови дитини, та на порушення законодавства при приватизації відповідачем ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_2.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено процесуальний строк звернення до суду та не наведено підстав для його поновлення. Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно п. 6 Перехідних положень ЦК України "Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом".

Оскільки оскаржуваний договір міни був укладений 29.05.1997 року, суд вірно застосував загальний строк позовної давності в три роки, передбачений ст. 71 ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до положень ст. 71 ЦК (1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 74 ЦК (1963 року) визначено, що вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Стаття 75 ЦК (1963 року) передбачає, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦК (1963 року) передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Стаття 80 ЦК (1963 року) визначає, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позивач була стороною у договорі міни 29.05.1997 року, про порушення її права було відомо на час укладення договору, однак до суду вона звернулась лише 22.03.2016 року, не надавши, в порушення вимог ст.. 10, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин такого тривалого пропуску строку позовної давності.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 303,307,308, ст. ст. 313- 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Нікопольського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: