Справа № 307/916/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БОДНАР О.В., ІГНАТЮКА Б.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 27 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 26.01.2014 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, у подальшому уточнив підстави позову та збільшив його вимоги і остаточно мотивував позов наступним. Позивач на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.01.2008 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Позивач запропонував проживати в будинку своїй сестрі ОСОБА_2 і її чоловікові ОСОБА_3, які на той час проживали в м. Дніпропетровську, та зайнятись туристичним бізнесом. Сторони усно домовились, що відповідачі будуть утримувати будинок у належному стані та будуть оплачувати комунальні послуги, інші питання щодо утримання та проживання в будинку, в т.ч., щодо оплати позивачу за проживання, не обумовлювалися.

У 2013 році у зв'язку із сімейними обставинами у позивача виникли фінансові труднощі і він вирішив продати вищевказаний будинок. Оскільки між сторонами не був укладений договір найму будинку в письмовій формі, то договір вважається укладеним на п'ятирічний строк (ст. 821 ЦК України), який сплив. Враховуючи переважне право наймача житла на придбання цього житла у разі продажу, позивач запропонував відповідачам придбати будинок, але сторони не дійшли згоди щодо його ціни. 22.08.2013 позивач письмово попередив відповідачів про виселення і надав їм тримісячний строк для добровільного виселення з будинку. Цим попередженням позивач розірвав усний договір із відповідачами (ст. 826 ЦК України), однак, вони не бажають добровільно звільнити житловий будинок, усіляко затягують остаточне вирішення питання, необґрунтовано звертаються з приводу стосунків між сторонами до правоохоронних органів тощо, чим перешкоджають позивачу у здійсненні його права власності, зокрема, щодо розпоряджання майном.

Посилаючись на ці обставини, а також на ст. 391 ЦК України, остаточно позивач просив усунути йому перешкоди з боку відповідачів у здійсненні права користування та розпоряджання належним йому будинком АДРЕСА_1 та виселити з указаного будинку відповідачів без надання їм іншого житла.

Рішенням Тячівського районного суду від 27.11.2014, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29.07.2016 про виправлення описок у рішенні суду від 27.11.2014, уточнений позов задоволено, усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_2 і ОСОБА_3; стягнуто з відповідачів по 121,80 грн сплаченого судового збору на користь позивача.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 поставили в апеляційній скарзі питання про скасування рішення суду першої інстанції як незаконного та необґрунтованого із ухваленням нового рішення - про відмову в позові. На їх думку, суд мав узяти до уваги, що відповідачі вселилися до будинку на законних підставах і є членами сім'ї власника будинку у розумінні ст. 64 ч. 2, ст. 156 ЖК України. Крім того, позивач не довів наявності перешкод з боку відповідачів у здійсненні ним права власності, а відповідачами за час проживання в будинку були вкладені значні власні кошти в його капітальний ремонт і утримання. Сторони мали домовленість про переоформлення права власності на будинок пропорційно вкладеним у це майно коштам. Суду належало застосувати норми ЖК України та врахувати, зокрема, що підстави для виселення члена сім'ї власника будинку визначені ст. 116 ЖК України, тоді як доказів наявності цих підстав у справі немає.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26.05.2015 рішення Тячівського районного суду від 27.11.2014 було скасовано, у позові було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26.05.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Приймаючи таке рішення, суд касаційної інстанції виходив, зокрема, з того, що апеляційний суд передчасно ухвалив рішення про відмову в позові, позаяк не повною мірою з'ясував обставини справи та не дав їм належної оцінки у контексті норм закону щодо правового статусу відповідачів як мешканців будинку, а саме, вселялися вони як члени сім'ї власника будинку чи як тимчасові жильці та чи є вони членами сім'ї власника будинку в розумінні ст. 64 ч. 2, ст. 156 ч. 4 ЖК України.

У письмових запереченнях на апеляцію, що надійшли після повернення справи до апеляційного суду на новий апеляційний розгляд, позивач ОСОБА_1 і його представник адвокат Тричинець Н.П. вказують на її необґрунтованість, просять скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Посилаються, зокрема, на необхідність врахування мотивів, із яких судове рішення було скасовано за наслідками касаційної перевірки, вказують на необхідність захисту права власності позивача, на що самі по собі факти проживання відповідачів у будинку зі згоди позивача, а також здійснення відповідачами витрат на утримання та ремонт будинку не впливають.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які апеляцію підтримали, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тричинець Н.П., яка апеляцію не визнала, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1, ст. 338 ч. 4 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та обов'язковості для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи висновків і мотивів, з яких судом касаційної інстанції скасовано рішення, апеляційний суд після надходження справи на новий апеляційний розгляд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, та беручи до уваги наведені у відповідному судовому рішенні висновки і мотиви суду касаційної інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із необхідності захисту права власності позивача та обґрунтованості й доведеності позовних вимог. Рішення суду вірне по суті, відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 10.01.2008, укладених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із ОСОБА_1, останній придбав земельну ділянку площею 0,0943 га (кадастровий № НОМЕР_1) по АДРЕСА_1, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, та житловий будинок № 39 загальною площею 129,8 кв. м із надвірними будівлями і спорудами по вул. Лесі Українки (колишня вул. Чапаєва, № 114) у смт. Дубове Тячівського району Закарпатської області, розташований на зазначеній земельній ділянці, договори цього ж дня посвідчені приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М. за реєстровими номерами, відповідно, 188 і 189, а також зареєстровані в Державному реєстрі правочинів за номерами, відповідно, 2628049 і 2628014 (а.с. 5-8, 10, 12 т. 1). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.01.2008 ОСОБА_1 Дубівською селищною радою Тячівського району видано 17.03.2008 Державний акт серії ЯД № 545742 на право власності на земельну ділянку (а.с. 9).

Таким чином, ОСОБА_1 відповідно до правил, установлених, зокрема, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 202, 204, 209, 210, 316-318, 328, 334, 373, 381 ЦК України, ст.ст. 78-81, 125, 126, 131 ЗК України, п.п. 1, 5, 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого Постановою КМ України від 26.05.2004 № 671 (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, на якій той розташований.

Цивільні права особа здійснює, а цивільні обов'язки - виконує у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; діючи у цивільних відносинах на власний ризик, особа повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст.ст. 12-14 ЦК України).

Визнається сторонами та відповідає обставинам справи, що після придбання вищевказаного будинку позивач ОСОБА_1 запропонував своїй сестрі ОСОБА_2 і її чоловіку ОСОБА_3 проживати в будинку і останні вселилися до нього. За усною домовленістю сторін, відповідачі повинні були утримувати будинок у належному стані, оплачувати комунальні витрати тощо. Письмова угода про умови, строк проживання відповідачів у будинку, порядок користування ним і т.ін. не укладалася. За визнанням відповідачів, плани обох сторін фактично збіглися, оскільки, зокрема, ОСОБА_2 мала намір поїхати з м. Дніпродзержинська, де проживала, через значне ушкодження обличчя внаслідок аварії. Крім того, разом із відповідачами у будинку в смт. Дубове стала проживати й мати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_8, яка потім у цьому будинку й померла 07.06.2010. Окрім будинку в смт. Дубове відповідачі доглядали й за будинком АДРЕСА_2, що його ОСОБА_1 планував використовувати для ведення туристичного бізнесу. Ці обставини підтверджуються матеріалами на а.с. 2-3, 13, 52-54, 78-84, 109-111 т. 1 та ін.

Сторонами не заперечується і узгоджується із наявними матеріалами (а.с. 202-203, 2056, 206 т. 1 та ін.), що ОСОБА_1, який зареєстрований АДРЕСА_4, не проживав у АДРЕСА_1, а проживав за місцем своєї реєстрації у м. Дніпропетровську, потім - у м. Запоріжжі з дружиною і двома дітьми. ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_1 був 06.08.2008 зареєстрований у АДРЕСА_1, ОСОБА_2 залишилася зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 18, 19, 38, 40 т. 1 та ін.). За поясненням відповідачів ОСОБА_2 успадкувала частку у праві власності на сусідню квартиру АДРЕСА_5, що належала її матері ОСОБА_8

Отже, відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вселилися до будинку АДРЕСА_1 та проживали в ньому за усною згодою власника будинку позивача ОСОБА_1, без укладання договору найму жилого приміщення (ст.ст. 158, 159, 162 ЖК України, ст.ст. 810, 811, 812 ЦК України). Між тим, саме таке, шляхом укладання письмового договору, врегулювання відносин із користування житлом, оплати комунальних послуг, випливає з указаних приписів закону та з інших норм законодавства. Наявність письмових доказів урегулювання відповідних правовідносин є засобом доказування та захисту законних прав сторін у спорі. Висновок суду першої інстанції про відсутність між сторонами правовідносин, що випливають із договору найму житла, обґрунтований.

22.08.2013 ОСОБА_1 письмово попередив ОСОБА_2 і ОСОБА_3, яких кваліфікував як квартиронаймачів, про намір продати будинок АДРЕСА_1 у зв'язку з необхідністю лікувати тяжко хвору дитину та запропонував звільнити будинок протягом семи днів (до 25.07.2013) (а.с. 11 т. 1). Відповідачі письмовим застереженням на указаному документі заперечили свій статус як квартиронаймачів, оскільки договір оренди не укладався, а ОСОБА_3 понад п'ять років прописаний (зареєстрований) у будинку, крім того, він вклав у реконструкцію будинку значні коши, тому згоден залишити його після сплати йому цих коштів.

Зі змісту попередження про виселення із урахуванням указаного застереження, з інших документів (а.с. 41-44, 58-75 т. 1 та ін.), із пояснень сторін у судах першої та апеляційної інстанцій випливає, що між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з іншого боку існує спір щодо розрахунків у зв'язку з ремонтом і утриманням будинку АДРЕСА_1, сторони вживали заходів до врегулювання відповідних майнових стосунків, утім, згоди не досягли.

Водночас у справі містяться документи про те, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_9 і ОСОБА_10, обоє - ІНФОРМАЦІЯ_4, станом на 02.05.2015 діти мають діагнози: ОСОБА_9 - «G 80.1 ДЦП: спастична диплегія з перевагою зліва, в стадії альтернованого повзання, в фазі вставання біля опори. Рухові порушення ІІІ рівня за класифікацією GMFCS», ОСОБА_10 - «G 93.1 Наслідки раннього органічного ураження ЦНС. Синдром пірамідної недостатності з двох сторін», вартість лікувальної путівки на двох дітей з 27.07. по 08.08.2015 у ТОВ «Міжнародна клініка відновного лікування» у м. Трускавці склала 11835,00 грн (а.с. 204-206, 208-210 т. 1).

За приписами ЖК України, до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто, дружина власника, їх діти і батьки, крім того членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть із ним спільне господарство (ст. 156 ч. 4). Тим часом, у справі встановлено і ніким не заперечується, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які не є членами сім'ї власника будинку в розумінні першого речення частини другої статті 64 ЖК України, не проживали постійно із власником будинку ОСОБА_1 і не вели з ним спільного господарства, позивач і відповідачі проживали окремо. Сама по собі усна згода власника, висловлена за конкретних обставин, на проживання відповідачів у будинку, не є достатньою підставою для виникнення в останніх правового статусу членів сім'ї власника будинку, оскільки відсутні докази щодо інших обов'язкових елементів, що в сукупності можуть тягти виникнення такого статусу. Так само і власне наявність чи відсутність реєстрації в будинку не можуть бути підставою для визнання права користування ним за особою, яка там проживала чи вселилась туди, або ж для відмови їй у цьому, ця обставина оцінюється з урахуванням суді спірних правовідносин, у контексті справи та в сукупності з її іншими обставинами і доказами. За таких умов, відповідачів, які хоча і вселилися до будинку на законних підставах зі згоди його власника, не можна визнати членами сім'ї власника будинку в розумінні ст. 64 ч. 2, ст. 156 ч. 4 ЖК України, ст. 8 ч. 1, ст. 816 ЦК України, протилежного не доведено.

Користування жилим приміщенням без укладання письмового договору допускається законом для тимчасових жильців (мешканців) (ст. 8 ч. 1, ст. 818 ЦК України, ст.ст. 98, 99 ЖК України), при якому необхідна усна згода власника та членів його сім'ї на вселення таких мешканців. Утім, тимчасові мешканці не набувають самостійного права користування житлом незалежно від тривалості проживання, тимчасові мешканці на вимогу власника жилого приміщення, яка не обумовлюється будь-якими спеціальними обставинами (поведінкою мешканця, характером стосунків із власником житла і т.ін., тобто, є безумовною) зобов'язані в усякому разі не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них власником вимоги про звільнення помешкання звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Діючи у цивільних відносинах, розпоряджаючись цивільними і процесуальними правами та здійснюючи своє право на захист на власний ризик і розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не уклавши відповідного договору позбавили себе можливості доводити належними і допустимими доказами обставини щодо наявності правових підстав для проживання у будинку, належному ОСОБА_1, і визначених умов такого проживання, щодо відповідних прав і обов'язків, тоді як лише набуте установленим порядком право користування жилим приміщенням підлягає захисту.

Статус ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як осіб, які користуються жилим приміщенням, власником якого є ОСОБА_1, попри тривалість такого користування відповідає з урахуванням обставин, які фактично склалися, та за недоведеністю іншого, правовому статусу тимчасових жильців (тимчасових мешканців) без погодження конкретного строку проживання у будинку. Внаслідок наведеного, щодо відповідачів не може йтися і про сервітут, що виник на підставі закону ст. 401, ст. 402 ч. 1, ст. 403, ст. 405 ч. 1 ЦК України, ст. 156 ч. 4 ЖК України. Правова позиція сторін у справі свідчить про те, що власник, який не має перед цими тимчасовими жильцями установлених законом або договором обов'язків щодо надання права користування жилим приміщенням, вимагає від них звільнити жиле приміщення, тоді як останні цю вимогу добровільно не виконують, чим створюють реальну перешкоду власнику в розпорядженні його майном.

ОСОБА_1 пред'явив до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позов саме як власник, який вимагає усунення перешкод у здійсненні права власності у спосіб, яким є звільнення жилого будинку відповідачами (виселення) без надання іншого жилого приміщення та послався на його обґрунтування, серед іншого на ст. 391 ЦК України, яка застосовується у спірних правовідносинах. Враховуючи, що підставами позову є фактичні обставини, що мають місце, а предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Тому помилкове посилання позивача на окремі норми Глави 59 ЦК України не впливає на підстави, з яких був пред'явлений уточнений позов, та на сформульовану відповідно до них позовну вимогу. Норми ЖК України враховуються в даних правовідносинах остільки, оскільки не суперечать їх змісту та пріоритету як відносин щодо права власності і відповідають конкретним обставинам справи.

Заперечення позову відповідачами з тих підстав, що між сторонами існували певні усні домовленості, родинні та довірливі стосунки, у зв'язку з якими вони залишили попереднє місце проживання і переїхали у будинок, з якого їх просить виселити позивач, утримували цей будинок, вклали в його ремонт і реконструкцію значні власні кошти, витратили на це значний час, доклали зусиль тощо, не можуть враховуватися в якості підстав для відмови в захисті права власності позивача або для обмеження цього права. Поза тим, за наявності для того підстав сторони не позбавлені права вирішити питання про майнові стосунки та розрахунки між ними у зв'язку з витратами на будинок позивача за взаємною згодою, а у разі недосягнення такої - судовим порядком. Немає й підстав для застосування положень ст. 116 ЖК України, як про це просять відповідачі, позаяк таке суперечить встановленому та суті спірних правовідносин.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. За встановлених обставин право власності позивача підлягає захисту в обраний ним належний спосіб. Доводи апеляції обґрунтованості позову по суті та законності й обґрунтованості рішення суду щодо виселення відповідачів не спростовують. Відсутність у резолютивній частині рішення суду першої інстанції вказівки на виселення відповідачів саме без надання їм іншого житла не впливає на законність рішення власне щодо захисту права власності позивача шляхом виселення відповідачів, це питання знаходиться в компетенції суду першої інстанції та може вирішуватися за правилами ст. 220 ч. 1 п. 1 ЦПК України, тому не тягне необхідності скасування чи зміни рішення суду, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відтак, з урахуванням положень ст. 303 ч. 1, ст. 338 ч. 4 ЦПК України та на підставі ст. 308 цього Кодексу апеляцію слід відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 303 ч. 1, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315, ст. 338 ч. 4 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відхилити, рішення Тячівського районного суду від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді