Справа 206/3822/16-ц
Провадження 2/206/969/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" жовтня 2016 р.Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Пучковій О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

06 липня 2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 94 роки померла його рідна бабуся - ОСОБА_3. Після смерті бабусі відкрилася спадщина на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку, розміром 0,629 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями належав спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 14 травня 1985 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 1985 року, виданих Восьмою дніпропетровською державною конторою, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом на його ім'я від 23 квітня 2015 року. Земельна ділянка належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту про право приватної власності на землю від 12.01.2004 була призначена для обслуговування вище зазначеного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами (присадибна земельна ділянка). Він за правом представленим прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 в установлений шестимісячний строк, оскільки його померлий батько був єдиним сином у бабусі. Після чого, він отримав у Восьмій дніпропетровській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом від квітня 2015 на вище зазначений житловий будинок АДРЕСА_1, в якому відсутні об'єкти самочинного будівництва. Інших спадкоємців будь - якої черги, або за правом представлення не має. Однак, на даний час він не має можливості оформити право власності на все нерухоме садкове майно - земельну ділянку, розміром 0,629 та, оскільки спадкодавця загубила, а й можливо не отримала, Державний акт на право її власності на земельну ділянку від 12.01.2004р. Факт неможливості оформлення права на спадщину на земельну ділянку після смерті ОСОБА_3 підтверджується постановою державного нотаріуса Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 02.07.2016, відповідно до якої йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину земельну ділянку у зв'язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів щодо належності земельної ділянки спадкодавцю.

На підставі викладеного просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,0629 га за адресою АДРЕСА_1, цільове призначення - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий НОМЕР_2.

Представник позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача Дніпропетровської міської ради ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила відмовити. Зазначила, що моментом набуття права власності є момент державної реєстрації.

Третя особа Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора в судове не з'явилися, надала заяву з прохання розглядати справу за їх відсутності (а.с.54).

Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідним онуком ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_7, свідоцтвом про народження ОСОБА_2 (14, 26).

28 червня 1993 року помер батько позивача ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії V-КИ № 255024 від 28 червня 1993 року, актовий запис № 735 (а.с.25).

23 квітня 2015 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1, який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності від 14 травня 1985 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 1985 року (а.с.6).

23 квітня 2015 року право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7).

З відповіді Управління Дерземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області від 25.05.2015 року № 31-411-0.2-1981/2-15 вбачається, що Державний акт на право приватної власності на землю від 12.01.2004р. номер державної реєстрації НОМЕР_3 видано на ім'я ОСОБА_3 (а.с.29).

Постановою від 02 липня 2016 року державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його рідної бабусі ОСОБА_3 на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, а саме оригіналу Державного акту на право власності на належну ОСОБА_3 земельну ділянку (а.с.31).

З спадкової справи № 44/2015 заведеної після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2, інших спадкоємців немає. ОСОБА_9 надала заяву від 06 лютого 2015 року, що вона строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 пропустила, до суду для визначення додаткового строку для подання заяви звертатися не буде та не заперечує проти видачі свідоцтва рідному унуку померлої, ОСОБА_2 (а.с.55-94).

З відповіді Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області вбачається, що право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, що зареєстровані в Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська станом на 01.01.2013р. та копією державного акта на право власності на земельну ділянку від 12.01.2004 року, номер державної реєстрації НОМЕР_3, кадастровий НОМЕР_2 видано на ім'я ОСОБА_3 (а.с.10-10, 104-106).

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В силу ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положенням ст. 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Змістом ст. 1261 Цивільного кодексу України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється термін в шість місяців, який починається з моменту відкриття спадщини.

За змістом ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК).

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Враховуючи викладене спадкодавець ОСОБА_3 набула право власності на спірну земельну ділянку.

У зв'язку з такими обставинами, дана земельна ділянка мала входити до складу спадкового майна, що відкрилося після її смерті і спадкуватися її спадкоємцями.

Крім того, відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_2 виконав усі дії для прийняття спадщини, у встановлений законодавством шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, віднесений до спадкоємців за правом представлення, інших спадкоємців майна померлої ОСОБА_3 не має, до нього перейшло у порядку спадкування право власності на будівлі та споруди, вимоги позивача про визнання за ним права власності на земельну ділянку є повністю обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, після померлої ОСОБА_3 підлягають задоволенню у заявлений позивачем спосіб.

Керуючись ст.ст. 16, 328, 392, 1218, 1225, 1261, 1266, 1267, 1268 Цивільного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України, ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 130, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 (і.н. НОМЕР_1) в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 у м.Дніпропетровську, право власності на земельну ділянку площею 0,0629 га за адресою АДРЕСА_1, цільове призначення - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий НОМЕР_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков