Номер провадження: 22-ц/785/3780/16
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Бабія А.П., Варикаші О.Д.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору про надання відновлювальної кредитної лінії за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року, -

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2008/13-1-08/41 від 30.01.2008 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" в особі Одеської обласної філії АКБ „Укрсоцбанк" та ОСОБА_1.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 30.01.2008 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" в особі Одеської обласної філії АКБ „Укрсоцбанк" був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2008/13-1- 08/41. Відповідно до п. 1.1.1. Кредитного договору кредит надається в іноземній валюті (долари США). Зобов'язання за Кредитним договором (надання та повернення кредиту, сплата відсотків за користування кредитом) виражені та виконуються в іноземній валюті (долари США).

Позивач зазначав, що зміст кредитного договору стосовно вираження та виконання зобов'язань сторін в іноземній валюті суперечить вимогам законодавства України.

Крім того у п. 6.2 Кредитного договору, міститься третейське застереження, відповідно до якого усі спори, пов'язані з укладенням та виконанням договору розглядаються третейськими суддями Постійного діючого третейського суду при Асоціації третейських банків. Дану умову кредитного договору також вважає незаконною.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду представник позивача подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що 30.01.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" в особі Одеської обласної філії АКБ „Укрсоцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство „Укрсоцбанк" в особі Одеської обласної філії АКБ „Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2008/13-1-08/41.

Згідно п. 1.1.1. Договору надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - „Транш", а в сукупності - „Транші" зі сплатою 13 процентів річних на комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим Договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 200000 доларів США.

Згідно п. 2.5. Сплата процентів за користування Кредитом здійснюється у валюті Кредиту.

25.10.2012 р. між Публічним акціонерним товариством „Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін № 2 до Договору кредиту № 2008/13-1-08/41 від 30.01.2008 року. Відповідно до п. 1 Договору в результаті добровільної реалізації Позичальником предмета іпотеки, згідно з Іпотечним договором від 30.01.2008 року реєстровий № 134, та отримання ним в результаті цього грошових коштів в сумі 120000 доларів США, Сторони враховуючи вимоги п. 2.12. Договору кредиту прийшли до взаємної згоди, що грошові кошти в сумі 120000 доларів США 25.10.2012 р. будуть направлені на повне погашення простроченого тіла кредиту та часткове погашення поточного тіла кредиту за Договором кредиту. Після цього, подальше погашення заборгованості Позичальником за Договором кредиту здійснюється, як-то передбачено п. 2.12 Договору кредиту.

Згідно квитанції № FJB084 від 25.10.2012 р. ОСОБА_1 здійснив погашення кредиту на суму 120000 доларів США, еквівалент в гривні - 959160 гривень.

Відповідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже підписавши договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2008/13-1-08/41 від 30.01.2008 року ОСОБА_1 погодився з його умовами. Крім того позивач тривалий час виконував умови спірного кредитного договору.

Згідно ч.2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність" передбачено банківські операції, які здійснюються банком на підставі банківської ліцензій, і, зокрема, операції з валютними цінностями.

Як зазначено в пункті 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій із валютними цінностями, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

29 грудня 2001 р. Національним банком України видано Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку „Укрсоцбанк" банківську ліцензії № 5 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність".

21 вересня 2009 р. Національним банком України видано Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку „Укрсоцбанк" дозвіл № 5-3 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність" та додаток до дозволу № 5-3, в якому зазначено перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку „Укрсоцбанк" в тому числі на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Публічне акціонерне товариство „Укрсоцбанк" мала право на видачу валютних кредитів.

Наявність в договорі про надання відновлювальної кредитної лінії № 2008/13-1-08/41 від 30.01.2008 р. пункту 6.2, відповідно до якого усі спори, пов'язані з укладенням та виконанням договору розглядаються третейськими суддями Постійного діючого третейського суду при Асоціації третейських банків не позбавляє сторони можливості вирішення спору в судах загальної юрисдикції, а отже право позивача на захист його права в судовому порядку не порушено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний кредитний договір відповідає всім вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, тому відсутні будь-які правові підстави для визнання його недійсними.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відсутності підстав для визнання кредитного договору укладеного між сторонами недійсним, в підстав того, що кредит видавався в іноземній валюті, та в зв'язку з відсутністю у Банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Верховний Суд України 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15 висловив правову позицію відповідно до якої Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Разом з тим колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним 6.2 Кредитного договору, міститься третейське застереження, відповідно до якого усі спори, пов'язані з укладенням та виконанням договору розглядаються третейськими суддями Постійного діючого третейського суду при Асоціації третейських банків.

Згідно пункту 1.2. Кредитного договору укладеного між сторонами - кредит надається позивачу на споживчі цілі.

Верховний Суд України у справі № 6-187цс15 від 18 листопада 2015 року висловив правову позицію в якій зазначив, що відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав позову та незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Наведене свідчить про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, про визнання недійсним пункту 1.2. Кредитного договору укладеного між сторонами.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним 6.2 Кредитного договору.

Визнати недійсним 6.2 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2008/13-1-08/41 від 30.01.2008 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" в особі Одеської обласної філії АКБ „Укрсоцбанк" та ОСОБА_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

А.П. Бабій

О.Д. Варикаша