АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року представник ПАТ «Діамантбанк» звернувся до суду з заявою про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ПАТ «Діамантбанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, в які просив накласти арешт на все майно та кошти, належні відповідачу в межах розміру позовних вимог - 12 003 654 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року заяву задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просила ухвалу скасувати та постановити нову, якою у задоволенні заяви відмовити.

Справа № 752/11164/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14706/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог, посилалася на те, що суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не з'ясував чи взагалі є майно у відповідача, чи відкриті будь які рахунки в банках з грошовими коштами, не законно наклавши арешт на все майно та кошти відповідача, що суперечить положенням ст.152 ЦПК України.

Крім того, апелянт посилається на те, що судом було одночасно накладено арешт як на майно, так і на кошти, що також порушує приписи ст.152 ЦПК України, якою не передбачено накладення арешту одночасно і на кошти, і на майно.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що в провадженні Голосіївського районного суду м. перебуває цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі 12 000 000 грн..

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а заявлений вид забезпечення позову є спів мірним із заявленими вимогами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено:

1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Виходячи зі змісту п.4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, колегія суддів погоджується з судовим рішенням суду першої інстанції про накладення арешту на майно відповідача в межах суми позовних вимог, оскільки поведінка останнього свідчить про можливість утруднення чи неможливість виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції незаконно наклав арешт на все майно, не перевіривши реальну наявність майна та коштів відповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається із оскаржуваного рішення, суд першої інстанції правильно наклав арешт на кошти та майно в межах суми позовних вимог - 12 003 654 грн., оскільки саме такі вимоги заявлялися.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Апелянт, посилаючись на можливе порушення судом принципу співмірності заяви про забезпечення позову із заявленими вимогами, не надав а ні суду першої інстанції, а ні під час апеляційного перегляду справи дані про своє реальне майно та наявні грошові кошти, зважаючи на які суди могли б зробити висновок про не співмірність накладеного арешту, враховуючи кількість грошових коштів та майна відповідача.

Безпідставним є і посилання апелянта на неможливості накладення арешту одночасно і на майно і на грошові кошти, оскільки ним не вказана правова норма яка б прямо забороняла накладати арешт одночасно і на майно і на кошти. Судом же правомірно накладено арешт тільки в межах позовних вимог.

Отже суд першої інстанції, керуючись принципом змагальності сторін, за своїм внутрішнім переконанням, основаним на повному та всебічному розгляді питання, правильно розглянув заву про забезпечення позову в межах заявлених вимог.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року колегія суддів вважає законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги її правильність не спростовують.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді