АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Абдуллаєвій Е.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кияшко Аліна Вячеславівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів, у якому, з урахуванням подальших доповнень, просила визнати за нею право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на її користь квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; скасувати записи про державну реєстрацію права власності на квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1, за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5(т.2 а.с.216-217).

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1, після смерті якої відкрилося спадщина на майно, до якого входила вищезазначена квартира. Вона є племінницею спадкодавця ОСОБА_8, факт родинних відносин між якими встановлено рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2013 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2013 року їй було визначено додатковий строк для прийняття спадщини й 08 серпня 2013 року нотаріусом Кухтенко Т.А. було відкрито спадкову справу. Проте, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, остільки наданий нею дубліката свідоцтва про право власності на спірне спадкове майно не мав державної реєстрації.

Після звернення в суд з відповідним позовом, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2014 року за нею було визнано право власності на спадкове майно після померлої ОСОБА_8 - квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, рішенням Державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 07 травня 2014 року їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на зазначену квартиру у зв'язку з тим, що таке право вже зареєстровано 25 квітня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. за іншою особою, а саме ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. При цьому продавцем квартири в даному договорі купівлі-продажу зазначена відповідач ОСОБА_2, яка зареєструвала своє право власності на спірну квартиру 15 січня 2014року на підставі договору дарування від 12 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко A.B. та зареєстрованого в реєстрі за №2561.

Вважає, що договір дарування, за умовами якого за невідомих обставин була безкоштовно відчужена квартира, фактично не укладався ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2, а тому не несе юридичних наслідків. При цьому, виходить з того, що протягом тривалого часу нереєстрація права власності на спірну квартиру за обдарованою свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_8 на укладання договору дарування квартири та вказує на неправомірне набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру.

ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_2 спірну нерухомість на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2014 року, тому ОСОБА_3, на її думку, є добросовісним набувачем спірного майна. Однак, в подальшому даний відповідач відчужила квартиру ОСОБА_4, який в свою чергу, відчужив її ОСОБА_12

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши представника ОСОБА_13, який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_3, який просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав до задоволення заявленого по справі позову колегія суддів визнає законними й обґрунтованими, враховуючи таке.

Як убачається з матеріалів справи, 12 червня 2008 року ОСОБА_8 склала договір дарування, відповідно до якого подарувала ОСОБА_2 (нині ОСОБА_2) квартиру АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко A.B. на бланку серії ВКО №706943 та зареєстрований за реєстровим №2561 (т.1 а.с.86).

Згідно Інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКО №796943 отримано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко A.B. 19 травня 2008 року та витрачено зазначений бланк 12 червня 2008 року за Кодом витрачання бланку 1 - Договір про відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок (т. 1 а.с.88).

За даними листа від 01 серпня 2014 року №105/01-16 та повторного листа від 02 лютого 2015 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко A.B. повідомлено, що договір дарування квартири АДРЕСА_1, за реєстровим №2561, сторонами якого є ОСОБА_8 та ОСОБА_2, 12 червня 2008 року не посвідчувався (т.1 а.с.69,248) .

За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві Іченської М.С. від 15 січня 2014 року, на підставі договору дарування квартири від 12 червня 2008 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 87).

Встановлено, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2013 року задоволено заяву ОСОБА_1 та встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, а саме, що ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_8, тобто остання є її тіткою (том 1 а.с. 15-18).

Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року рішення Київського районного суду м.Полтави від 01 березня 2013 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2013 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с.31-32).

В подальшому, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було залишено без розгляду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2013 року встановлено ОСОБА_1, як спадкоємиці, після ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини (т.1 а.с. 19-21).

Зазначеним рішенням суду встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 27 квітня 2013року, ОСОБА_8, 1933 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_3, що також підтверджено Актовим записом про смерть №2422 від 04 лютого 2010року (т.1 а.с.19).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року цивільну справу за позовом Прокурора Дніпровського району м. Києва в інтересах Київської міської ради, зацікавлені особи: Десята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1, про визнання спадщини відумерлою - залишено без розгляду (т.1 а.с.22; 24-26).

04 квітня 2014 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно - квартиру, після смерті її тітки ОСОБА_8, яка знаходиться в АДРЕСА_1. (т.1 а.с.23)

Проте, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2014 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (т.1 а.с.215-216; т.2 а.с. 30, 35).

Зазначеним рішенням Апеляційного суду м. Києва визнано доведеним, що на момент відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3, спірна квартира АДРЕСА_1 не належала спадкодавцеві, оскільки за нотаріально посвідченою угодою - договором дарування, який є чинним та його дійсність ніким не оспорено, перейшла у власність ОСОБА_2 (а.с.215,216 т.1).

Встановлено, що 25 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є відчуження квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 89, 90).

04 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.202-203).

Як свідчать матеріали справи, у подальшому, квартиру АДРЕСА_1 набув у власність ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 16 січня 2015року між ним та ОСОБА_4 (т.2 а.с.84-86).

На підставі долучених до справи доказів, районний суд зробив висновок про наявність родинних відносин між ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_8,1933 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, які, відповідно, були племінницею та рідною тіткою.

Проте, виходячи зі змісту заявлених по справі вимог - саме про витребування майна з чужого незаконного володіння, судом першої інстанції правомірно відмовлено як у їх задоволенні так і у задоволенні інших вимог, які носять похідний характер.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позову, а позивач звернувся з зазначеними вимогами на підставі того, що майно є добросовісно набуте, а тому підлягає поверненню з незаконного володіння, у відповідності до ст.388 ЦК України, є хибним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, на яку, як на одну з правових підстав посилається позивач, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної підстави заволоділа ним.

Між тим, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження незаконного, без відповідної правової підстави, набуття відповідачами (одним з відповідачів) права власності на спірну квартиру за укладеними ними договорами, як дарування так і купівлі-продажу.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014р. у справі № 6-165цс13, відповідно до п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Правочин по укладанню договору дарування квартири від 12 червня 2008 року вчинений у належній формі, нотаріально посвідчений на бланку, виданому приватному нотаріусу, яким було посвідчено цей договір. Повідомлення нотаріуса про те, що нею за вказаним в договорі дарування номером такий правочин не посвідчувався не є допустимим доказом на підтвердження не укладання чи недійсності цього договору. Дійсність договору дарування не оспорено, позов у даній справі, заявлено з інших підстав та недійсним у зв'язку з наведеним не визнавався.

Твердження апеляційної скарги про те, що повідомлення нотаріуса Кияшко А.В. є належним та допустимим доказом не укладання договору дарування, не заслуговують на увагу.

Згідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України).

Ст. 59 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В даному випадку належним доказом недійсності правочину може бути лише рішення суду, що набрало законної сили, щодо недійсності такого правочину.

Окрім того, тривала нереєстрація ОСОБА_2 права власності на квартиру, при цьому, з часу укладення ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 договору дарування спірної квартири до часу державної реєстрації за останньою права власності на неї, чинне законодавство на час укладення договору не містило обмежень у часі щодо проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Твердження позивача про те, що обдарована ОСОБА_2 не зареєструвала своє місце проживання чи перебування за адресою спірної квартири, в той час як у ній проживала та була зареєстрована до дати смерті ОСОБА_8, а по сплаті за житлово-комунальні послуги мала місце заборгованість, по даній справі правового значення не має й на суть прийнятого рішення не впливає та не може свідчити про відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_8 щодо відчуження квартири як і про те, що укладання договору дарування не відповідало її волі.

Окрім цього, зазначені посилання матеріалами справи не підтверджені, носять голослівний характер, до того ж, не є законодавчо визначеними підставами для встановлення нікчемності правочину.

Недійсним договір дарування спірної квартири від 12 червня 2008 року у передбаченому законом порядку не визнавався.

Районний суд з достатньою повнотою з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права й ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та зібраним доказам й інші доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №755/16178/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2801/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.