У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцька В.С.,

суддів: Гримич М.К., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними довіреності та договору дарування житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійною довіреність від 26 листопада 2003 року, видану ним на ім'я ОСОБА_8, посвідчену нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекєєвою І.О. за реєстровим № КД 3458, визнати недійсним договір дарування житлового будинку з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 497 кв.м, укладений 24 квітня 2004 року між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_5 на підставі доручення від 26 листопада 2003 року, та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекєєвою І.О. за реєстровим № 386; повернути сторони у первісний стан, поновивши реєстрацію праві власності на будинок з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 491 кв.м за ОСОБА_5

Позов мотивовано тим, що 26 листопада 2003 року позивачем була видана довіреність відповідачу ОСОБА_8, якою він уповноважив останнього прийняти у ОСОБА_10 житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться у АДРЕСА_1, та подарувати їх ОСОБА_7 Згодом, змінивши свої наміри, 16 грудня 2003 року позивач надав ОСОБА_6 іншу довіреність, якою уповноважив останнього зазначений житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування будинку та господарських будівель площею 0,0496 га купити на його ім`я та продати за ціною і на умовах за власним розсудом. Право власності на вказаний житловий будинок з побутовими та господарськими будівлями і спорудами позивач набув 16 лютого 2004 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-1232/2004, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим ОП ЗМБТІ 21 квітня 2004 року за № 3391592. Хоча наміру дарувати вказаний будинок ОСОБА_7 у позивача не було, ОСОБА_6, на підставі довіреності, виданої 26 листопада 2003 року, діючи поза його волею та без його відома, 24 квітня 2004 року подарував названий вище житловий будинок своєму батькові ОСОБА_7 При цьому, обдарований ОСОБА_7 в спірний будинок так і не вселявся та у ньому не мешкав.

Позивач, посилаючись на те, що вчинений ним правочин, а саме, довіреність ОСОБА_6 була видана 26 листопада 2003 року в результаті помилки щодо змісту повноважень та предмету цього правочину, а також прав та обов'язків сторін, оскільки у нього ніколи не було наміру на уповноваження ОСОБА_8 укладати від його імені договір дарування житлового будинку, враховуючи, що на час видачі довіреності ОСОБА_8 зазначений житловий будинок йому на праві власності не належав, власником він став лише 16 лютого 2004 року, позивач просив визнати недійсними видану ним довіреність та укладений на підставі цієї довіреності договір дарування будинку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 9 липня 2013 року позов задоволено. Визнано недійною довіреність від 26 листопада 2003 pоку, видану ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_6, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекєєвою І.О. за реєстровим № КД 3458. Визнано недійсним договір дарування від 24 квітня 2004 року житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5, від імені якого діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_7, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекєєвою І.О. за реєстровим № 386. Скасовано державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок, проведену на підставі договору дарування від 24 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекєєвою І.О. за реєстровим № 386. Поновлено реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок за ОСОБА_5 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2004 року.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_5, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що довіреність від 26 листопада 2003 року, якою ОСОБА_6 надавались повноваження щодо дарування житлового будинку, була видана ОСОБА_5 під впливом помилки, оскільки на час її видачі він не був власником житлового будинку по АДРЕСА_1 а тому помилявся щодо наявності у нього права на розпорядження цим майном шляхом дарування. Видавши довіреність від 16 грудня 2003 року з повноваженнями купити та продати цей будинок, тим самим підтвердив, що його волевиявлення було направлено на відплатне відчуження майна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що позовні вимоги не підтверджуються доказами, а ґрунтуються на припущеннях. Припинення чинності довіреності у зв"язку з видачею довіреності з іншими повноваженнями ст.69 ЦК України 1963 року не передбачена, раніше ж видана ОСОБА_5 довіреність від 26 листопада 2003 року у зв"язку з видачею ОСОБА_6 довіреності від 16 грудня 2003 року ним скасована не була. При цьому, як на час видачі довіреності від 26 листопада 2003 року, так і від 16 грудня 2003 року власником будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 не являвся. Твердження про те, що вказаної обставини на час видачі довіреності 26 листопада 2003 року він не усвідомлював, суперечать як змісту довіреності, в якій ОСОБА_6 доручалося прийняти це майно від ОСОБА_10, як від власника, так наступними діями по купівлі будинку за угодою від 17 грудня 2003 року, яка була визнана дійсною судовому порядку.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 квітня 2004 року ОСОБА_5, від імені якого на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Цекеєвою І.О. 26 листопада 2003 року, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Цекеєвою І.О., подарував ОСОБА_7 житловий будинок з побутовими і господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1.

За довіреністю, виданою ОСОБА_5 26 листопада 2003 року, останній уповноважував ОСОБА_8 прийняти у ОСОБА_10 зазначений житловий будинок та земельну ділянку та подарувати їх ОСОБА_7, для чого надав йому право, зокрема, укладати договори дарування, одержувати дозволи та інші необхідні документи, у тому числі в БТІ та у реєстратора прав власності на нерухоме майно, подавати від його імені заяви, за нього підписувати договори, а також виконувати всі інші дії, пов"язані з цим дорученням. Строк доручення встановлено 3 роки.

16 грудня 2003 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_8 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Цекеєвою І.О., якою уповноважував останнього купити на його ім"я житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 та продати зазначений будинок та земельну ділянку на умовах за його розсудом, а також бути його представником в суді з усіма правами, які надані законом позивачу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2004 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_10 про визнання дійсною угоду купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, яка відбулася 17 грудня 2003 року. За ОСОБА_5 визнано право власності на вказаний житловий будинок та 21 квітня 2004 року здійснена його державна реєстрація.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК України 1963 року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла піл впливом помилки.

Під помилкою в даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст. 56 ЦК Українине поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди.

Відповідно до роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами, що діяв на час виникнення спірних правовідносин) під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважити, що угода не була б укладена. Правила ст. 56 цього Кодексу не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції вказаних обставин не встановив, не перевірив доводів позивача щодо неправильного сприйняття ним фактичних обставин оспорюваної довіреності та відсутність волевиявлення щодо дарування спірного будинку, відсутність волевиявлення під час надання повноважень повіреному на укладення договору дарування будинку. Не надано оцінки тим обставинам що на час видачі оспорюваної довіреності ОСОБА_5 не був власником житлового будинку та земельної ділянки. Не перевірено доводів останнього, що він помилявся стосовно наявності у нього права на розпорядження спірним майном шляхом його відчуження за договором дарування, відповідно помилково уповноважив на це ОСОБА_6, неправильно сприймаючи таким чином істотні умови довіреності, яка за умови обізнаності позивача про відсутність у нього права на розпорядження майном, яке не було на той час його власністю, взагалі не була б ним видана.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Апеляційним судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька
суддіМ.К. Гримич
Ю.Г. Іваненко
О.В. Умнова
І.М. Фаловська