Справа № 127/1128/16-ц
Провадження № 2/127/1709/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого Овсюка Є.М.

при секретарі Олійник І.Ю.

розглянувши в відкритому судовому засідання в м. Вінниці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності на ? частку квартири, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом. В позові вказує, що 01.08.1998 р. зареєстрував шлюб з ОСОБА_2, що підтверджується актовим записом №13.

Під час перебування у шлюбі подружжям була придбана квартира АДРЕСА_1. Дана квартира була придбана у власника ОСОБА_3 25 червня 2009 р. вони сплатили власнику квартири ОСОБА_3 в рахунок укладення договору купівлі-продажу даної квартири гроші в сумі 10000 дол. США, що підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 25.06.2009 р. ОСОБА_3 зобовязалась протягом одного місяця з дня отримання зазначених коштів оформити договір купівлі-продажу даної квартири, але цього не зробила. Він, позивач, з цього часу був впевнений, що спірна квартира належить йому і дружині на праві спільної сумісної власності.

Але як виявилось в подальшому, це не відповідало дійсності.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.10.2014 р. шлюб між ними було розірвано.

24 листопада 2015 р. він отримав позовну заяву ОСОБА_2 до нього про визнання його таким, що втратив право користування квартирою №204 в будинку №132 по вул. Л. Ратушної в м. Вінниці з копіями документів до позову, серед яких була зокрема й копія дарування квартири АДРЕСА_1 від 21.07.2009 р., укладеного між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдарована), відповідно до якого дана квартира являється не спільною сумісною власністю подружжя, а стало належати на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 Даний договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 і зареєстрований в реєстрі за №3-2669.

Вважає даний договір дарування таким, що не відповідає внутрішній волі його учасників, не спрямований на реальне настання правових наслідків і таким, що вчинений сторонами договору для приховування іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу квартири, тобто удаваним правочином.

ОСОБА_2 скориставшись правами власника квартири змінила в квартирі замки вхідних дверей, не пускає його до квартири, що змусило його звертатись з заявами до органів внутрішніх справ про вселення і продовжує на свій розсуд користуватися спірною квартирою.

В даний час в квартирі проживають квартиранти, яким ОСОБА_2 здала її в оренду, що підтверджується договором від 12.08.2015 р.

Про зазначений незаконний правочин дарування спірної квартири від 21.07.2009 р. він дізнався лише 24.11.2015 р., а до того часу вважав, що квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_2 була присутня під час передачі ним за квартиру грошей власнику квартири ОСОБА_3, а він на той час повністю довіряв ОСОБА_2, як своїй дружині.

З врахуванням наведеного просить визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 і зареєстрований в реєстрі за №2-1575 удаваним та застосувати до нього правили договору купівлі-продажу і визнати за ним право власності на ? частку спірної квартири.

В судовому засіданні ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_6 підтримали позов, обґрунтовуючи його викладеними в ньому обставинами.

Відповідач ОСОБА_2 і її представник ОСОБА_7 позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, а також просили застосувати до позовних вимог строк позовної давності, про що надали суду письмову заяву.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнала повністю і пояснила, що дійсно одержала від ОСОБА_1 в рахунок плати за належну їй квартиру АДРЕСА_1 10000 доларів США і мала намір укласти договір купівлі-продажу даної квартири, але за пропозицією ОСОБА_2 по квартирі був оформлений договір дарування і його оформленням і пошуком нотаріуса займалась ОСОБА_2 При укладенні договору дарування ОСОБА_1 не був присутній.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши матеріали справи і докази, які надали сторони, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

По справі встановлено, що 01.08.1998 р. ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2, що підтверджується актовим записом №13 вчиненим виконавчим комітетом Дзигівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 03.10.2014 р.

Під час шлюбу і спільного проживання подружжям була придбана квартира АДРЕСА_2, яка складає 7/100 часток секції №4 загальною площею 25,1 кв. м. За вказану квартиру позивач ОСОБА_1 сплатив власнику даної квартири ОСОБА_3 10000 доларів США, що підтверджується копією розписки від 25.06.2009 р., оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні (а.с. 7) і не заперечується сторонами по розписці ОСОБА_1 і ОСОБА_3 Відповідно до змісту зазначеної розписки власник квартири ОСОБА_3, яка одержала 10000 доларів США зобовязалась укласти договір купівлі-продажу цієї квартири протягом місяця з дня отримання грошей.

Разом з тим, власник квартири ОСОБА_3 і дружина позивача на той час ОСОБА_5 на протязі місяця з дня одержання ОСОБА_3 10000 доларів США, а саме 21.07.2009 р. уклали не договір купівлі-продажу, про який домовились, а оформили договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 (дарувальник) передала у власність ОСОБА_5 (обдарована) належну їй квартиру під №204, що складає 7/100 часток секції №4, розташованої в м. Вінниці по вул. Л. Ратушної в будинку під №132. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори 21.07.2009 р. і зареєстрований в реєстрі за №2-1575. Таким чином, відповідно до зазначеного договору ОСОБА_5 стала одноосібним власником зазначеної квартири.

В подальшому, ОСОБА_5 розпоряджалась квартирою на свій розсуд, змінила замки на вхідних дверях, створювала перешкоди в користуванні спірною квартирою ОСОБА_1, в якій він належним чином був зареєстрований, а в жовтні 2015 р. звернулась до суду про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом. Як стверджує позивач, саме зі змісту даного позову і доданих до нього додатків в листопаді 2015 р. він дізнався, що спірна квартира за яку він сплатив власнику 10000 доларів США була придбана не за договором купівлі-продажу, а подарована його дружині ОСОБА_5 і належить їй на праві приватної власності.

Вважає, що зазначеним правочином порушені його права на ? даної квартири, а тому просить визнати договір дарування квартири удаваним та застосувати до нього правила договору купівлі-продажу і визнати за ним право власності на ? зазначеної квартири.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як зазначено в п.25 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності, або про визнання його недійсним.

При розгляді даної справи встановлено, що сторони вчинили саме правочин купівлі-продажу спірної квартири, про що свідчить проведена оплата вартості квартири, а не договір дарування і цей договір купівлі - продажу не суперечить закону, а тому маються всі підстави визнати, що сторони вчинили договір купівлі-продажу, а укладений договір дарування є удаваним правочином і виходячи з наведеного визнати право позивача ОСОБА_1 на ? частку спірної квартири, яка придбана подружжям за спільні кошти під час шлюбу і належить їм на праві спільної сумісної власності відповідно до норми ст.60 СК України.

Розписку від 25.06.2009 року суд вважає належним доказом по справі.

Реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 не спростовує належності квартири до спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначено в ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Представник відповідача ОСОБА_8 21.03.2016 р. звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності (а.с. 48) і з запереченнями (а.с. 63), в яких зазначає, що оскільки оспорювальний позивачем правочин (договір дарування) укладено 21.07.2009 р., а позивач з позовом про визнання правочину удаваним звернувся до суду 25.01.2016 р. позивачем пропущено 3-х річний строк звернення до суду передбачений ст. 257 ЦК України. Також зазначає, що поважних причин пропущення строку позовної давності позивач суду не надав, з клопотанням про поновлення строку позовної давності до суду не звертався, а тому маються підстави для відмови у задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності, який просить застосувати у даній справі.

Відповідно до ст.257 ЦК України загально позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права, або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено матеріалами справи дійсно позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом свого права.

В поясненнях до суду в заяві від 19.04.2016 р. (а.с. 31-32) позивач ОСОБА_1 пояснює причини пропуску строку позовної давності тим, що весь час з 2009 р. після сплати власнику квартири ОСОБА_3 10000 доларів США, як оплату за належну їй квартиру був впевнений, що спірна квартира придбана за умовами договору купівлі-продажу, який повинна була оформити власник квартири ї його дружина ОСОБА_5 У зазначеній квартири він в подальшому проживав, зробив в квартирі ремонт, за які особисто розраховувався з майстрами, оплачував по квартирі комунальні платежі, про що надав суду відповідні докази (а.с. 54) і дізнався про порушення свого права на володіння квартирою лише в листопаді 2015 р. з позовної заяви і додатків до неї у справі за позовом ОСОБА_2 до нього про визнання його особою, що втратила право користування спірною квартирою і таким чином він пропустив строк звернення до суду за захистом свого порушеного права з поважних причин і в заяві до суду просить визнати поважними причини пропущення ним строку позовної давності та захистити його законні права та інтереси (а.с 51-52).

По справі відсутні докази того, що позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з тим що його дружина ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_3 не договір купівлі-продажу, за який була домовленість, а договір дарування, відповідно до якого вона стала власником спірної квартири, а тому твердження представника відповідача про те, що позивач неодноразово бачив договір дарування нічим не підтверджено.

З цих підстав суд визнає поважними причини пропуску позовної давності звернення ОСОБА_1 до суду і відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України вважає, що порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які позивач поніс в розмірі 826,60 грн. судового збору і 2600 грн. витрат на одержання правової допомоги.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 15, 203, 215, 235, 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст.15, 57-60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати поважними причини пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності і поновити строк позовної давності для захисту права звернення до суду.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 21 липня 2009 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 і зареєстрований в реєстрі за №2-1575 удаваним та застосувати до нього правила договору купівлі-продажу.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 826,60 грн. і 2600 грн. понесених витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: