Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/8509/15Головуючий у 1-й інстанції Редько О.В.
№22-ц/778/1964/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» (надалі ОСОБА_2) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №DNH4RS96750619 від 25.08.2006 року станом на 22.09.2015 року у сумі 26999,50 грн., від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1218,00 грн.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року (а.с.54-56) в задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у цій справі відмовлено.

Зазначене заочне рішення не переглядалось судом першої інстанції за заявою відповідача ОСОБА_3

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.59-61) просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, а саме про задоволення позовних вимог Банку у повному обсязі, судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на відповідача.

У судове засідання 28 квітня 2016 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.71) відповідач ОСОБА_3 та представник останнього, якщо останній має місце на теперішній час, не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки відповідача ОСОБА_3 та представника останнього, якщо останній на теперішній час має місце, та на підставі ст. 305 ч.2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю відповідача ОСОБА_3 та представника останнього, якщо останній має місце на теперішній час, за присутністю представника Банку за довіреністю (а.с. 73) ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Банку, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст.ст. ст. ст. 10-11, 60-61, 209, 212, 214-215, 218, 224-228 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог Банку у цій справі у повному обсязі; вважав, що ухваленням рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 14 травня 2013 року про стягнення із ОСОБА_3 на користь Банку за вищезазначеним кредитним договором №DNH4RS96750619 від 25.08.2006 року заборгованості у сумі 44329 грн. та судового збору припинились правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, пені, разом із тим виникло грошове зобовязання із повернення кредитних коштів у повному обсязі та нарахування на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України; однак, Банком вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України у цій справі не заявлено.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (копія Статуту а.с.16) та ОСОБА_3 25 серпня 2006 року було укладено договір №DNH4KS96750619, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 3360,40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. Кінцевим терміном повернення кредиту в заяві зазначено 24.08.2007 року (а.с.7).

За рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області №320/2902/13-ц від 14 травня 2013 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги Банку були задоволені в повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № DNH4KS96750619 від 25.08.2006 року станом на 21.02.2013 року у сумі 44329,00 грн., яка складалась із: 2990,65 грн. заборгованості за кредитом, 14825,05 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 23926,00 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина) та 2087,13 грн. штрафу (процентна складова) (а.с.5-6).

У цій справі ОСОБА_2 знов просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вищезазначеним кредитним договором, але вже станом на 22.09.2015 року у розмірі 26999,50 грн., яка утворилась після ухвалення вищезазначеного рішення суду від 14 травня 2013 року, від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється.

Проте, суд першої інстанції помилково вважав у цій справі, що ухваленням вищезазначеного рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 14 травня 2013 року про стягнення із ОСОБА_3 на користь Банку за вищезазначеним кредитним договором №DNH4RS96750619 від 25.08.2006 року заборгованості у сумі 44329,00 грн. припинились правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі.

ОСОБА_5 вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України у цій справі не заявляв.

Однак, у матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області №320/2902/13-ц від 14 травня 2013 року (а.с.5) було виконано відповідачем ОСОБА_3 на час розгляду цієї справи судом першої інстанції.

В силу вимог ст. 1054 ч. 2 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом (2) і не випливає із суті кредитного договору.

В силу вимог ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд першої інстанції мав застосовувати у цій справі правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, який є обовязковим для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України, за змістом якого:

«Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того же роду та такої ж якості.

У відповідності до ч. ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання і не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України».

Згідно із ст. 360 7 ч. 1 абз. 2 ЦПК України суд мав право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Проте, суд першої інстанції, відступивши від правової позиції, викладеної у вищезазначеному висновку Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, одночасно не навів відповідних мотивів в його рішенні, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі.

При вищевикладених обставинах, рішення суду першої інстанції у цій справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог Банку про часткове задоволення останніх з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Як вбачається із змісту позову Банку у цій справі (а.с.2-3), ОСОБА_5 у цій справі просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 заборгованість за вищезазначеним кредитним договором станом на 22.09.2015 року на загальну суму у розмірі 69567,33 грн., яка складається із 1568,67 грн. заборгованості за кредитом, 19433,92 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 48564,74 грн. пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, від цієї суми заборгованості Банком віднята загальна сума заборгованості у розмірі 44329,71 грн. (2990,65 грн. заборгованість за кредитом + 14825,05 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом + 23926,88 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором + штраф (фіксована частина) 500,00 грн. + штраф (процентна складова ) 2087,13 грн.), яка вже була стягнута зі ОСОБА_3 на користь Банку за вищезазначеним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 травня 2013 року, різниця становить 25237,62 грн., а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина) та 1261,88 грн. штраф (процентна складова), отже заборгованість достягнення становить 26999,50 грн.

Однак, при вищевикладених обставинах при вирахуванні суми заборгованості відповідача на користь Банку станом на 22.09.2015 року ОСОБА_5 допустився арифметичної помилки, оскільки віднімати треба не загальну суму заборгованості разом, а від конкретно нарахованої станом на 22.09.2015 року складової цієї заборгованості (тіла кредиту 1568,67 грн., відсотків 19433,92 грн., пені 48564,74 грн., штрафу 500,00 грн. та 1261,88 грн.) конкретно стягнуту за вищезазначеним рішенням суду суму стягнутої складової станом на 21.02.2013 року (тіла кредиту 2990,65 грн., відсотків 14825,05 грн., пені 23926,88 грн., штрафу 500,00 грн. та 2087,13 грн.).

Таким чином, ОСОБА_5 мав би право заявляти у цій справі у своєму вищезазначеному позові позовні вимоги до відповідача станом на 22.09.2015 року про стягнення 4608,87 грн. відсотків та 24637,86 грн. пені відповідно.

Розрахунок:

- заборгованість по процентам за користування кредитом 4602,88 грн. (розрахунок: нараховані 19433,92 грн. 14825,05 стягнуті за рішенням суду),

-заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 24637,86 грн. (розрахунок: нараховані 48564,74 грн. 23926,88 грн. стягнуті за рішенням суду),

ОСОБА_6 фактично у цій справі заявив інші позовні вимоги, а саме: про стягнення з відповідача на користь Банку: 391,13 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 24846,49 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, штрафів: 500,00 грн. (фіксована частина) і 1261,88 грн. штраф (процентна складова), а всього на загальну суму 26999,50 грн.

Які підлягали частковому задоволенню судом першої інстанції без стягнення штрафів та з урахуванням зменшеної на підставі ст. 551 ч.3 ЦК України пені до 400,00 грн., оскільки остання значно перевищує суму основного боргу у цій справі 391,13 грн.

Нараховані Банком відповідачу вищезазначені штрафи одночасно із пенею за несвоєчасність виконання зобовязань за договором не підлягають стягненню з відповідача на користь Банку у цій справі в силу вимог ст. 61 Конституції України (правова позиція ВСУ, викладена у постанові від 21.10.2015 року у справі ? 6-2003цс15).

Розрахунок заборгованості відповідача за вищезазначеним кредитним договором та, відповідно, заявлених Банком у цій справі позовних вимог на загальну суму 31179,44 грн., наданий представником Банку у судовому засіданні у цій справі лише на стадії апеляційного розгляду останньої для долучення до матеріалів цієї справи (а.с.74), не може бути прийнятий до уваги апеляційним судом при апеляційному перегляді цієї справи в силу вимог ст. 303 ч.ч.1, 2 ЦПК України, у тому числі з тих підстав, що він фактично змінює складові заборгованості та збільшує заявлені позовні вимоги Банку у цій справі, чого не можна робити у цій справі у даній стадії розгляду справи судом взагалі та зокрема у такій спосіб.

В силу вимог ст. 267 ч. ч. 3,4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановлено, що мав місце заочний розгляді цієї справи судом першої інстанції та відповідач ОСОБА_3 не робив у цій справі заяви про застосування строків позовної давності перед судом першої інстанції до ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі, у тому числі спеціальної - в один рік (ст. 258 ЦК України) до позовних вимог Банку про стягнення з нього пені.

Застосування позовної давності судом без заяви відповідача за ініціативою суду у цій справі чинним законодавством не передбачено.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи.

Має місце неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому, заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити частково, стягнути зі ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № DNH4RS96750619 від 25.08.2006 року станом на 22.09.2015 року у сумі 791,13 грн., яка складається із заборгованості по процентам за користування кредитом 391,13 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 400,00 грн., в решті фактично заявлених Банком позовних вимог у цій справі слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1,5 ЦПК України зі ОСОБА_3 на користь Банку слід стягнути понесені останнім у цій справі судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанції, пропорційно до суми задоволених позовних вимог Банку у розмірі 42,83 грн. (розрахунок: 3,57 грн. судового збору за першу інстанцію (розрахунок: 1218 грн. судовий збір а.с.1 *сума задоволених позовних вимог 791,13 грн. /сума заявлених позовних вимог 26999,50 грн.) + 39,26 грн. судового збору за апеляційну інстанцію (розрахунок: 1339,80 грн. судовий збір а.с.58*сума задоволених позовних вимог 791,13 грн. /сума заявлених позовних вимог 26999,50 грн.)).

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне розяснити Банку його право на заявлення окремо від цієї справи у подальшому позовних вимог до відповідача про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованих після ухвалення рішення суду від 14.05.2013 року (за виключенням суми процентів - 391,13 грн. стягнутих у цій справі), про які фактично не було заявлено у цій справі позовних вимог Банком до відповідача, та які фактично не були предметом судового розгляду у цій справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКППП) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» () заборгованість за кредитним договором № DNH4RS96750619 від 25.08.2006 року станом на 22.09.2015 року у сумі 791,13 грн. (сімсот девяносто одна гривня тринадцять копійок), яка складається із заборгованості по процентам за користування кредитом 391,13 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 400,00 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКППП) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» () судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судом першої та апеляційної інстанцій у вигляді судового збору у розмірі 42,83 грн. (сорок дві гривні вісімдесят три копійки).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_7ОСОБА_8