Справа № 465/4423/15 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/783/1264/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Берези В.І. і Крайник Н.П.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4-ОСОБА_5, представника ОСОБА_3-ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5, представника ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Франкіського районного суду міста Львова від 03 листопада 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1) в користь ОСОБА_7 211 900,00 грн.(двісті одинадцять тисяч дев'ятсот) грн. основного боргу; 149 389 (сто сорок дев'ять тисяч триста вісімдесят дев'ять) грн. 50 коп.- інфляційних витрат; 19 071 (дев'ятнадцять тисяч сімдесят одну) грн. - 3% річних за весь час прострочення; 132 600(сто тридцять дві тисячі шістсот) грн. штрафу, а разом: 512 960 (п'ятсот дванадцять тисяч дев'ятсот шістдесят) 50 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_5, представник ОСОБА_4.

ОСОБА_3 вважає рішення суду незаконним та таким, що порушує його права та права особи яку він представляє як законний представник, а саме, неповнолітньої дочки, яку він виховує. Звертає увагу, що його дружина ОСОБА_4, до укладення між ними шлюбу, придбала квартиру в АДРЕСА_1 за свої кошти, а ремонт у даній квартирі здійснений ним після укладенню шлюбу. Стверджує, що усі придбані матеріали, які були необхідні для ремонту та оплати майстрам за виконані роботи здійснювались виключно за його кошти, в зв"язку з чим вважає, що покликання позивача, що ним було передано ОСОБА_4 кошти на придбання саме вищезгаданої квартири та для здійснення в ній ремонту, придбання меблів є такими, що не відповідають дійсності. Також стверджує, що жодних договорів позики його дружина не укладала ні до шлюбу, ні після нього, так як укладати такий договір у неї не було підстав. Звертає увагу і на той факт, що його дружина - ОСОБА_4 хворіє на психічні розлади і не усвідомлює наслідки своїх вчинків. Подаючи позов до Франківського районного суду м. Львова позивач свідомо приховував той факт, що у провадженні цього ж суду перебуває справа про визнання ОСОБА_4 недієздатною. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2015 року скасувати та постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі поданій в інтересах ОСОБА_4 просить рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2015 року скасувати, а договір позики на суму 221900 грн. для придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, її ремонту та купівлі меблів визнати недійсним, з тих підстав, що оскаржуване рішення незаконним, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи. Стверджує, що ОСОБА_4 підписала документи, що були підставою для ухвалення рішення через те, що ОСОБА_10 ввів її в оману, запевняючи, що ці документи потрібні йому з метою вирішення питання розлучення ОСОБА_4 з ОСОБА_3 та виселення ОСОБА_3 з належної їй на праві особистої приватної власності квартири по АДРЕСА_1.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_5, представника ОСОБА_4 та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору позики грошових коштів від 05.10.2000 року, позивач ОСОБА_7 передає безвідсоткову позику ОСОБА_8 в сумі 221 000,00 грн. Згадана обставина підтверджена оригіналом розписки долученої до матеріалів справи.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №2 від 21.11.2014 року, "Рудка" змінила прізвище на "Петрушкевич".

Згідно п.2.1 договору, відповідач зобов'язується повернути позичену суму в строк до 05.12.2014 року. Факт передачі зазначеної суми засвідчується власноручно написаною розпискою.

Згідно п.2.3 договору, повернення позиченої суми здійснюється відповідачем рівними частками по 1 300,00 грн. щомісяця п'ятого числа протягом 170 місяців, починаючи з 05.11.2000 року.

Однак, у вказаний в Договорі строк позики відповідач борг не повернув.

З наявних заперечень ОСОБА_4 в матеріалах справи вбачається, що остання визнає той факт, що вона отримала від позивача та повернула йому частину коштів, згідно умов договору позики, за 8 місяців, що склало 10400 грн., однак будь-яких доказів на підтвердження такого не представлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд виходив з тих підстав, що ОСОБА_4 в порушення умов договору позики не повернула ОСОБА_7 отриманих коштів, в зв"язку з чим останній підставно звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики яка включила в себе 211900 грн. основного боргу, 149389 грн. 50 коп. інфляційних витрат, 19071 грн. - 3% річних за весь час прострочення та 132600 грн. штрафу. Задовольняючи позов частково, судом враховуючи складене фінансове становище зменшив суму стягнення штрафу, яка згідного договору позики підлягала стягненню з відповідача на користь позивача з 211900 грн. до 132600 грн.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується.

Як вбачається із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з умов договору позики та розписки, відповідач по справі є позичальником, що підтверджується підписаним договором позики - написаної розписки.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з Правового висновку Верховного суду України у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов"язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно п.3.3 договору, у випадку невчасного повернення отриманих сум відповідач буде зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 1300 грн. за кожен місяць прострочення.

Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем по справі, кількість місяців прострочення становить 163, отже розмір штрафу становить 211 900,00 грн.,

Згідно з вимогами ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, колегія суддів погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що позов ОСОБА_7 з врахуванням проведених ним розрахунків для визначення суми основного боргу, суми інфляційних витрат та суми 3% річних є підставним та таким, що підлягають до задоволення в частині стягнення 211 900,00 грн. - основного боргу, 149 389,50 грн. інфляції, 3% річних в сумі 19 071,00 грн., згідно наданих позивачем розрахунків.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Окрім цього, колегія суддів беручи до уваги суму, яка підлягає до задоволення, майновий стан та ту обставину, що ОСОБА_4 є інвалідом 2-ої групи, вважає, що суд підставно зменшив суму штрафу, яка передбачена договором позики та зменшив таку до стягнення з 211900 грн. до 132600 грн.

Що ж до доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, що договір позики є надуманим та сфальсифікованим, однак будь-яких доказів на підтвердження такого суду не представив. Що ж до покликання, що в Франківському районному суді міста Львова перебуває на розгляді справа про визнання ОСОБА_4 недієздатною, сам факт існування такої справи не може вплинути на законність оскаржуваного рішення, однак факти встановлені в такій справи можуть бути підставою для перегляду судом першої інстанції рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2015 року у зв"язку з нововиявленими обставинами.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має права оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Судом встановлено, що позичальник - ОСОБА_4 не оспорювала договір позики. Нею не доведено, що позивач навмисне ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення для справи.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5, представника ОСОБА_4 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні апеляційних скарг апелянтам слід відмовити, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5, представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: В.І. Береза

Н.П. Крайник